469 



van vqn adj, — ha a vant Det är vanligt 1. det är ngns 



vana. 

 I vana] *vane >) vdna ut. pl.. m. — Syn. tapa ti. Omskrif- 



ves vanl. med *pa. 

 *van<l 2) a. vänd adj. Ond. — tawjvdnd Den onde, djäfvu- 



len. 

 '^vand s. vänd pl. -ar ra. Djäfvul. — ha va iw^vand U kar! 



dra of vandas! — ha va to vandas! (gen. def. sg.). — 



vandas paUi Förb-de pack ! — hdi: vanda De djäf larne ! 



ha gar tnt jamt, ti vand! — Gr. § 237. 

 vandra vdndar sv. vb. intr. 1 [ov]. 

 '^^and-öra? ^) vandra pl. -0rur n. Hjärtöra. (LK). 

 vanka, -as vä^k sv. vb. imp. 1 = vägkas sv. vb. dep. imp. 1. 



— ha vagkas (-ar) fhstsi 1. /kfe idq. — mp^sJca ha vagk 



1. vagkas strmk 1. iw rxpdh 1. po r^va. 

 vanlig vqnh adj. [Täml. sälls. ord]. 

 vanligtvis vånhtvis adv. 

 vanmäktig — ers. af *allsiuäktig. 

 vanna s. — ers. af *vacke, dryfta s. I. 

 vanna v. — ers. af dryfta v. 

 vanskaplig vdnskåpU 1. -skåpU adj. 

 vant[e] vänt pl. -ar m. — Syn. *kludd. — ha ga^^om lap 



vänta i monsiåhn Ordst. 

 ='vanter *) vdntar n. Vant. — Ers. ofta af segelsniire (!). 

 '^'vanng ^) vdnu adj. Vankantig. — hije brat a vanu, ha da- 

 gar int tidmand. 



^) t'n. fsv. vani m. Af samma kön allm. i östsv. diall. (Fld, 

 Estl., Rn.) o. ofta äfven i Sverige (Rz 791 b). 2) isl. vandr fsv. 

 oänder, kvarlefvande i NVet., Mp., Hs., Gd och ss. *V0nd i Dl., 

 Hjd.. Dis., Bhl. 3) Jfr p^. fans-Öra m. idm; Pö. Px = P.-P. 

 *) Af mig kändt äfven från Fby o. Ksl. '') Öb. allm.; elliptisk form. 



