20 



förut ^^) en stor skeptiker beträffande möjligheten att ut- 

 ransaka våra fbrnhäfder, alldeustiind. menade han, landets 

 hedniska minnesmärken af dess första apostlar sannolikt 

 förstörts eller bortförts samt „quod ad nummos attinet, qui 

 ex visceribus terrae apud nos interdum effodiuntm-, atque 

 peregrinam indolem vel arabicam vel britannicam luculenter 

 produut, ex illis uil fere (!), quod ad antiquitatem gentis 

 nostrae illustrandam pertiueat, colligi potest, quum dubium 

 valde sit, an maj öres uostri, vel Gothi etiam per has öras 

 domum reversi, vel aliae denique gentes eosdem secum attu- 

 lerint". Nu deremot framhålles vältaligt betydelsen af ett 

 i Nousis gjordt myntfynd, h varur han egde 12 stycken, alla, 

 såvidt prägeln kunde urskiljas, vesterländska, de flesta an- 

 glosachsiska. 



Beskrifningen är klanderfri, men kostliga de slutsatser, 

 hvilka, för att öka ämnets vigt, dragas af sjelfva fyndet. 

 Det låter ännu åtminstone icke alldeles orimligt, då han 

 förmodar, att pjeserna hört till en skatt, hvilken Erik den 

 helige, vid återresan till Sverige torde lemuat åt den tro- 

 ligen i Nousis bosatte biskopen S:t Henrik för att användas 

 vid Finlands omvändelse. Men författaren går än längre 

 och menar sig till och med kunna beräkna, det hela skat- 

 tens ursprungliga penningevärde varit omkring 20,000 riks- 

 daler, — „quo subsidio non solum aedes sacras tunc ex- 

 struere, sed alias quoque res praeclaras efficere potuit" (! !). 



Vi känna icke, om egaren lemuat dessa så märkliga 

 reliker ifrån sig. Men visst är att, sedan ändtligen vid aka- 

 demin en samling förefans, denna, såsom i dylika fall plä- 

 gar ske, började utöfva en tilltagande dragningskraft. Kring 



^*) Se hans diss. De caussis defectuum quibus laborat hist. fenn. 

 1766, p. 15. 



