18 



så kan häraf slutas, att den numismatiska åhågan lios oss 

 ännu ej var särdeles liflig ^^). 



Vissa omständigheter verkade dock redan något mera 

 manande härutinnan. Så var den nyssnämuda medaljen E li- 

 re n p r e u s, i och för sig ett memento, hurusom vid Upsala 

 universitet genom hans ifrån och frikostighet inom kort tid 

 ett ansenligt myntkabinett uppstått och föreläsningar enkom 

 deröfver liöllos (af Ziervogel). Sådant kunde blott egga 

 till täflan. 



Äfven i Abo öppnades utsigter åt samma håll. Den be- 

 römde Helsingforsaren Joh. Arckenholtz fann sig nämligen? 

 i betraktande af „de stora föi-läuiugar, som akademierna i 

 Sverige verkligen åtnjuta", uppfordrad att genom testamente 

 af 1768 Vio för sitt hemlands högskola anslå, jemte stipen- 

 dier, största delen af sina vetenskapliga och konstsamlingar, 

 deribland äfven en myntkollektion, — sålunda uppfyllande ett 

 redan 1754 åt sin gamle vän Scarin gifvet löfte. Det töf- 

 vade dock ännu ett tiotal år, innan sjelfva öfverlåtelsen skedde. 



Också några mer teoretiska impulser kunna spåras. 

 Redan 1745 hade Brovallius (respond. C ar lin g) i en 

 dissertation' beskrifvit och afbildat ett i Tammela funnet 

 romerskt mynt (en Sabina) samt inledningsvis utbredt sig 

 öfver myntningskonsten i äldre tider. Afhandlingen, till sin 

 speciela del ganska brukbar, innehåller väl för öfrigt, sär- 

 skildt livad de svenska mynten före Gustaf I angår, endast 

 trivialiteter, hopplockade ur Brenner, Keder och Er- 

 Benzeiius, men bidrog säkert på sin tid att framhäfva 



") Eget nog blef dock denna medalj deu första, för bvilken 

 pengar utgåfvos, ty som det Lexellska exemplaret 1777 vid invente- 

 ringen frän bibliotekarien Ilyllén icke kunde återfinnas och han icke 

 uppfylde sitt löfte att godtgöra förlusten, lät akad. år 1787 i Sth. 

 genom Clevberg (Edelcrantz) inköpa ett nytt exemplar. 



