12 



mödaudet att samla och ordna alt brukbart material, äfven 

 det obetydligaste. Mången gång uttryckte han sjelf fruktan 

 för sin mikrologi, men universaliteten i hans lärda begäf- 

 ning räddade derifrån. Så lades genom honom den grund, 

 hvarpå arbetet i våra äldsta både kyrkliga och verldsliga 

 häfder kunde fortskrida med trygga steg. 



Det var af vigt, att den nitiska och ansedda läraren 

 icke blott i sina på latin .författade dissertationer utan ock 

 i Åbo Tidningar, hvilka snart nästan helt och hållet besjä- 

 lades af hans inflytande, vidhöll den strängt kritiska me- 

 toden vid framställning af fosterländska ämueu. Derigenom 

 uppfostrades allmänhetens omdöme, i synnerhet medan ett 

 växande antal yngre medarbetare i bladet alt vidare inslog 

 samma rigtning. Så bildades en historisk skola. Man hör 

 honom stundom i sina förtroliga bref från seklets sista de- 

 cennium, liksom till sin egen tröst, hänvisa på de lyckliga 

 resultat, hvilka hans „miuutier'' medfört, och hvilka vore 

 skönj eliga i hans mer framstående lärjungars uppfattning 

 och behandling af historiska spörsmål. 



Hade sålunda våra urkundliga fornminnen omsider blif- 

 vit föremål för en sant vetenskaplig utredning, så dröjde 

 det deremot ännu länge, innan de sakliga, de egentliga anti- 

 qviteterua, vunno tillbörlig uppmärksamhet. En del af lan- 

 dets minnesmärken hade visserligen, åtminstone i förbigående, 

 notei-ats, men i en sammanhangslös, snart kringströdd och 

 svåråtkomlig partikel-litteratur. En annan del, ofta den 

 värdefullaste, nämligen jordfynden, fick lagenligt icke ens 

 stanna i landet, utan bortfördes, icke sällan i processväg, 

 till museerna i Sverige. Bevarades derigenom åt kommande 

 dagar mångt och mycket, som annars, under de oss ständigt 

 hemsökande krigen, kunnat gå förloradt, så måste dock in- 



