8 



(lets materiela upphjelpaude efter krigets liärjningar fram- 

 trädde ett rastlöst bemödande att lära känua dess kultiir- 

 miunen, af livad form och ålder de voro. 



S Carins tillgöranden liär vid lag, — redan af samtida 

 vitsordade i de honom tilldelade hedersepiteten „vestgöta 

 polyhistorn", „vår vidtfräjdade antiqvarins" (Kalm), „den 

 grimdlärde författaren" (Gjörvell) o. d. — låta öfverskåda 

 sig ur dubbel synpunkt. Till en början åsyftade han intet 

 mindre än ett samlingsverk öfver hela Finlands fornhäfder, 

 livilket, såsom vi läsa i en uppmuntrande kanslersskrifvelse 

 af Arv. Horn 1726 22/^, skulle behandla „Monumenta vetera 

 ecclesiae et historiae fennicae". 



Denna afsigt, i och för h vilken han underhöll en vid- 

 sträckt brefvexling på Sverige och Finland — med Bi örn er. 

 Nettelbladt, Dalin, Stiernman, Berch, Vargentin m. fl. 

 — krympte dock så småningom i hop. Till sist återstod som 

 dess residuum endast ett antal smärre dissertationer, om- 

 fattande speciela kapitel, ömsom i den allmänt nordiska hi- 

 storien (om Attila och Huunerne, om Varegerne, om Holm- 

 gård — respondent Bilmark 1750), ömsom i den finska kyr- 

 kohistorien, såsom rörande Juustens biskopskrönika, Peters- 

 penningen, S:t Henrik (ett ännu läsvärdt arbete), Nådeudals 

 kloster, Abo katedral (blott början, — resp. N. Tur din 

 1748). Man måste beklaga, att i samtliga dessa af handlin- 

 gar hjelpmedlen af sakliga minnesmärken i bredd med de 

 skriftliga urkunderna så sparsamt anlitats. 



Till någon urskuld, och som bevis på de svårigheter, 

 hvarmed inslående undersökningar ännu på denna tid voro 

 förknippade, må anföras följande. Fullt erkännande bris- 

 terna i nyssnämnda dissertation om Finlands vördnadsvärda 

 domkyrka, företog sig Scarin (eller kanske hellre, under 

 hans inseende, Tur din) några år senare en förnyad bear- 



