I. 



Inledning: några blickar på vår inhemska fornforsknings 

 allmänna utveckling. 



Hvarkeu i finska imiversitetets äldsta stat. hvilken till 

 väseudtliga delar fortbestod ufver hundra år, nämligen in- 

 till 1743, eller i dess äldsta statuter, de så kallade konsti- 

 tutionerna af 1655, livilkas giltighet först 1828 fullständigt 

 upphörde, namnes ännu något anslag i och för vetenskap- 

 liga samlingars bildande och underhåll. Till och med be- 

 hofvet af ett bibliotek för den lärda institutionen tillgodo- 

 sågs under hennes första sekel endast nödtorftligen genom 

 tillfälliga gåfvor af enskilde eller det allmänna. Allra minst 

 funnos då, eller ens långt senare, medel disponibla för en 

 så speciel och kostsam inrättning som ett mynt- och medalj- 

 kabinett vid högskolan. 



Icke för ty förekomma allaredan från sagda period 

 många bevis derpå, att så väl styrelsen som private, efter 

 framfarna åldrars fullkomliga likgiltighet i denna hänsyn, 

 börjat uppskatta betydelsen af de fosterländska och veten- 

 skapliga syften, hvilka fornforskningen sedermera i alt hö- 

 gre grad erkänts kallad att företräda. 



Impulsen till denna nya rigtning i åsigterna utgick från 

 ingen mindre man än Gustaf II Adolf, i det han 1629 till- 

 satte en särskild riksantiqvarie, — sin lärare, den margkun- 

 nige runskriftstolkaren Johan Buraeus. Visserligen hade 

 också några föregående regenter, i synnerhet Karl IX, la- 



