89 



kan således sägas hädanefter hafva beg-ynt novo conto, livarpå 

 debet från olyckan i Åbo icke mera tyngde. 



Att jemväl enskilde patrioters välvilja för högskolan 

 skuUe lifvas från den stund hon åter vann ett stadigt hem- 

 vist i eget hus, synes naturligt. Alla hennes samlingar och 

 inrättningar hade deraf märkbar uppkomst. Man drog, i 

 täflan med styrelsen, försorg, att de föi- universitetets behof 

 nybygda, prydliga lokalerna icke heller till sitt innehåll 

 skulle stå efter tidens och vetenskapens fordringar. Mynt- 

 och konstkabinettet glömdes dervid ingalunda, utan var tvärt 

 om från nu och länge framåt företrädesvis i stöten. 



Främst och särskildt harbiand högskolans donatorer från 

 denna period handlanden i Reval G. Fr. Boning, adlad 

 von Boning h, förtjeut en hågkomst i hennes historia. Till- 

 hörande en redan i medlet af 1600 talet till Poj o nejden in- 

 flyttad adlig, men icke på svenska riddarhuset introducerad, 

 lifläudsk ätt och född i Ekenäs 1790, hade han i unga år 

 blifvit kontorist i Eeval, samt 1826 erhållit translators be- 

 fattningen för svenska språket vid landsrätten derstädes. Hug- 

 nades 1830 med en briljanterad ring och 1834 med guldme- 

 dalj att bäras kring halsen, nämndes 1835 till finsk handels- 

 ombudsman i Reval, upphöjdes 1839 i finskt adligt stånd, 

 1857 riddare af S:t Stanislai ordens 3 klass, 1859 kollegi- 

 assessor, 1864 hofråd; -J- 1866. Det lider intet tvifvel, att 

 ju äfven hans många föräringar väsendtligen bidragit till 

 förenämnde för en trafikant mindre vanliga utmärkelsei\ 



Utan att någonsin hafva varit vid vårt universitet in- 

 slcrifven, hj^ste han dock varmt deltagande för dess öden 

 och utveckling. Efter olyckan i Abo besluten att söka, i 

 sin mån, lindra dess för högskolan menliga följder, började 

 han å sin ort hopbriuga numismatiska och andra f3remål 

 af vetenskapligt eller konstvärde. Dessa samlingar hade 



