86 



framställniug och på det äfven andra, som hädanefter kunna 

 öfverkomma dylika eller andra fynd, måtte uppmuntras att 

 dem åt universitetet erbjuda, alla dessa mynt skulle inköpas." 

 Dylikt yttrades vid anmälan (1835 '*/io § 4) om Reso fyndet. 



Emellertid kan icke nekas, att just detta tal om 

 myntens nyhet för samlingen, om deras sällsynthet i och 

 för sig o. s. v. låter något eftertänkligt; ty deraf synes 

 framgå, att sjelfva fyndens värde uppskattades mera efter 

 numismatisk, än efter historisk eller rent arkeologisk mått- 

 stock. Detta bekräftas yttermera, då man finner, att endast 

 nykomlingarna i bästa fall plägade instickas i ledet, men 

 återstoden hvarken skildt bevaras eller helst noggrannare 

 förtecknas. Otaliga fyudrayut hafva på detta sätt, försking- 

 rade i kabinettets olika fack och gömmor, undanryckts ett 

 ingående studium och bedömande, utan att vi om dem ega 

 annan vetskap, än de vanligen mycket knappa och sväf- 

 vande primär-uppgifterna som åtföljt försändelsen. Lättare 

 kunna naturligtvis antiqviteterna af andra slag återfinnas, 

 att identifieras såsom hörande till det eller det ursprungliga 

 sambeståndet, men de voro, såsom af det ofvanstående fram- 

 går, ännu ganska fåtaliga. 



Härtill kommer att kabinettets angripna kassa gjorde 

 sparsamhet, så i det ena som andra hänseendet, nödvändig. Dess 

 utgifter stego derför under hela qviuqvenniet endast till sam- 

 manlagdt omkring 330 rub. s:r (förutom den nämnda summan 

 för fyndens inlösen, 120 rub. s:r). Derför hände ock, att 

 andra fonder, utan godtgörelse, fingo träda emellan, såsom 

 då 1832 vid landshöfding Snellmans auktion Porthans 

 bronserade gipsbyst öfverkoms, denna, till ersättning för det 

 i Åbo lörand förlorade Sergellska marmorexemplaret, ini-opades 

 på byggnadsmedlens konto, men öfverantvardades till myntka- 

 binettet, om hvilket Porthan i lifstiden inlagt så stora förtjenster. 



