85 



ket 1832 gjordes i Kautus kapellausbols åker, elmru det 

 först några år senare genom öfverste Alex. F o c k insän- 

 des till universitetets samlingar. 



Vida rikhaltigare var gemenligen det i officiel väg, och 

 mestadels i sista hand genom K. Senatens kansliexpedition, 

 i afseeude å inlösen delgifna hittegodset. Än bestående en- 

 dast af mynt, — såsom fynden 1833 i Jääskis (76 gamla 

 estländska silfvermynt) och 1834 å Sagu prestgårds mark 

 (33, mest svenska silfvermynt från början och slutet af 16- 

 hundratalet), — än blott af andra fornsaker, såsom fyndet 

 1834 ä Kekipeldo bys egor i Wörå (en jernhjelm och perlor 

 hörande till ett radbaud), — än åter af blandadt innehåll, 

 såsom fynden 1833 i Janakkala sockens Turengi by (frun- 

 timmers hårprydnader jemte några ,,mynt med runskrift", 

 alt af silfver och vägande 82 lod) samt det högst anmärk- 

 ningsvärda 1835 i Eeso sockens Mahittula by, Tuomola bo- 

 ställe, (618 medeltids, mest anglosachsiska mynt jemte en 

 armring m. m. af silfver), — inköptes de erbjudna fJJremå- 

 len (för inalles omkring 120 rub. s:r), dels fullständigt, dels 

 efter urval, såsom lämpande sig för kabinettets endera af- 

 delning. 



Det lider intet tvifvel, att ju konsistorium i allmänhet 

 erkände fyndens vigt för forskningen. Någon gång fram- 

 hållas till och med de dervid bestämmande synpunkterna. 

 Så antecknades i protokollet (1833 28/^2 §4), med anledning 

 af kausliexpeditionens skrifvelse rörande den i Jääskis på- 

 träffade skatten, att „Ehiiru prefekten för kabinettet, som 

 dessa till större delen Revalska mynt redan tillförene besett, 

 nu tillkäunagaf att endast trenne af dem förut icke finnas 

 i myntkabinettet och att de samtligen hvarken i anseende 

 till sällsynthet eller metallens vigt äro af högre värde, kon- 

 sistorium dock beslöt, uppå bemälte prefekts derom gjorda 



