60 



Kommer then, som mist hatVer, och visar at thet hiU-er 

 honom til; tage sitt åter, och gifve skiälig- hittelön." 



De aiisågo uämligen så många omständigheter på kä- 

 randes sida sig förete, att de tunna penningarna omöjligen 

 kunde betraktas som en „res nullius-'. Afgörande vigt 

 fästes derpå, att det yngsta myntet i fyndet var af 1710 

 då borgaren Wechter redan innehade den gärd, som der- 

 efter ständigt förl)lifvit i familjens ego tils den af aka- 

 demin inköi)tes. Nämde borgare var en förmögen man. som 

 1713 S()kt undtly fienden, ehuru han af doinie uppfångades 

 och återhemtades. Det syntes således ganska troligt, att 

 han dcrvid, af fruktan att blifva spolierad, i sin gård ned- 

 gräft någon del af sin tormögenhet. Hans arfvingar vore 

 förty ,,rätter ägare" till fyndet. 



Som nu rektor, ordföranden i rätten, delade denna 

 mening, uppsattes domen (af ("alonius) i enligliet dermed. 

 Akademin gick fullkomligt lottlös, men Mich. Johansson, 

 dåmera timmerlärling, borde undfå hittelön. 



1 anledning af kärandens besvär och vidhållna ansvars- 

 yrkande, särskildt mot Johansson, åtei-förvisadt, behandlades 

 målet å nyo i konsistoi-ium 1805 "/ö, nu jämväl ur de syn- 

 punkter stölden framkaUade. ftslaget innehöll i korthet: 

 att sedan den omtvistade skatten, värderad till 2,186 riksd. 

 21 sk. 11 rst. bco [omkr. 3,900 fm;, bhfvit bortstulen, den- 

 samma borde, om den igenfinnas kunde, eller för hvad som 

 brister, dess värde, så vidt som ersättning derför af de un- 

 der tilltal stälde tjufvars gods kunde blifva att tillgå, de 

 Wechterska arfviugarnes rättsinnehafvare tillfalla, med stad- 

 gad förbindelse att åt Johansson, som ej vore till ansvar 

 skyldig, enär han i allo redligen lorfarit, i samma mån 

 fyndet tillrättaskattas eller ersättas kunde, tilldela skälig 

 hittelön, den konsistorium, i brist af åsämjande, pä den i 



