59 



liafvare, guldsmeden Karl Fredr. Borgström kärande och 

 Micli. Johansson svarande, låg ännu l)land agenda. Det 

 upptogs ändtligen och förevar, till följd af handUngarnas 

 vidlj-ftighet, vid icke färre än 3 konsistorii sessioner; se 

 prot. 1804 27, § 5. Ve § 10 och ^/, § 11. 



När i sistsagda sammanträde öfverlades till beslut, 

 var man visserligen ense derom, att Borgströms jTkande på 

 ansvar mot Johansson för uraktlåten allmännelig lysning 

 i-()rande fyndet l)orde förkastas, då derom såväl notis i 

 stadens tidning ingått som kungörelser i stadens kyrkor 

 upplästs och till och med hembud till kronan skett; likaså 

 underkändes de å kärandes sida förebragta vitnesmäleu 

 såsom intetsägande eller blott käringsqvaller; icke heller 

 kunde säkrare slutsatser dragas af de funna skedarnes 

 namninitialer, hvilka enligt en ledamots yttrande syntes 

 lielt slumpvis och oformhgt tillkomna (måhända till och 

 med vid rengöring). Men då en hvar yille i dessa och an- 

 dra punkter utlägga sina skäl och dessutom meningsolikhet 

 i sjelfva hufvudsaken rådde, blef detaljerande omröstning 

 af nitden. Vare nog att anföra slutresultatet deraf. 



Fyra ledamöter. Hällström, Mether. Franzén och Haart- 

 man. höllo på M. B. XLVIII, § 2. hvilken såsom Ix-kant 

 stadgar: ,.Af nedgrafven skatt . . thci- ej fins ägare til, 

 tage jordägaren hälft, och hälft then som hitte." Ty pro- 

 babiliteten. hvilken ej bestreds, att skatten varit en Wech- 

 ters egendom, utgjorde intet laga bevis. Altså borde fyn- 

 det skiftas jämnt mellan Johansson och akademin. 



A andra sidan ville jämväl fyra ledamiiter. Hellenius. 

 Calonius, Cavander och akademins d. v. rektor Joh. (:)^ado- 

 lin, tillämpa M. B. XLVIII. § 1 af innehåll: ,.Hvar som 

 något hittar, lian I)iir thet genast kungjöra och lysa lata. . 



