28 



Detta senare, h vilket ständerna biföllo, blef det be- 

 kanta stadgandet i 1734 års lag- M. B. XLVIII, 2: „Af 

 nedg-rafven skatt, botnfynd, eller annat slikt, tlier ej öns 

 ägare til, tage jordegaren hälft och hälft then som hitte. 

 Är thet gammalt mynt, gnll, silfver. koppar, metall eller 

 andra konststycken; ta biU- han thet Konnngen biuda. 

 Löser Konungen thet iii, gifve honom fulla värdet och en 

 åttonde del ther til; then liisen behalle han som hitte." 

 Anmälan borde ske genom lysning i kyrka samt vid ting 

 eller rädstnfvurätt ; i fall af Underlätelse „gifve åter, och 

 biite dubbelt sä mycket som thet värdt var som han hitte, 

 eller theraf förtcgadt eller fiirsnillat hafver" (§ 5). Upp- 

 tagandet af dessa stadganden, och hela det kapitel dit de 

 höra, i Missgärningsbalken, har, enligt Caloiiius, sin grund 

 deri, att man icke gerna afvek från ordningen i äldre la- 

 gar, der frågan om fynd behandlades i Tjufva balken. Att 

 äter jordegaren icke tillerkändes del i lösen, skedde, säger 

 han, af omsorg att förekonnna tvist mellan honom och upp- 

 hittaren. 



Fulla värdet och Vx derutöfver i stäUet för blott Va 

 af fyndet — detta var ju f(»r ..then som hitte*', en god 

 nppnmntran till hembnd. 1 fiiljd af samma bestämmelse är 

 det ock, som antiqvitets arkivet inhöstat det största för- 

 rådet af fyndmynt till sina samlingar (Liljegren). När se- 

 dan historien och fornforskniiigeii blefvo föremal för en 

 särskild akademi (V. H. A. akademin stiftad 1786) och ar- 

 kivets åligganden dit öfv(M'fördes, var äfven uppslaget gif- 

 vet till en mer systematisk behandling af alla inslående 

 detaljer. När slutligen 1828 ars kongl. förordning „an- 

 gående forntida miiinesmäi-kens fredande och bevarandes- 

 utkom, kunde det svenska arkeologiska studiet med fasta 



