27 



samt framgår af förteckningarna i Brenners Thesaurns (1 

 ed. 1691) och senare fnllständigt hos Liljegren. Men väl 

 skall antalet fyndprocesser ^) ha tilltagit i rask fart. 



Fåfängt hemstäldes till kanslikollegiet, nnder hvilket 

 antiqvitets arkivet sorterade, att fyndens så ofta inträtfande 

 förskingring tvifvelsntan berodde på den ringa ersättning 

 hittarene fingo, hvarigenom de förleddes till svek. Det 

 svarades: de knnde jn vid redligt förfarande, enligt pla- 

 katet, utöfver dem tillfallande andel, hngnas med något 

 „nådetecken". Vi känna från Finland blott ett euda sådant 

 faU, hvilket här ma relateras nr kongl. bref af 1727 JV;i 

 tOl Åbo hofrätt (ms). På öfversten Anders Eriksson Boijes 

 gård Läppis hade en guldkedja om 14 dukaters vigt blifvit 

 funnen i jorden. Boije ville med ed styrka sin rätt dcrtill. 

 emedan efter hans ,.förfader" ingen annan egt garden. 

 Hofrätten fann väl edgång vara emot den vid fynd ffire- 

 skrifne processen, men gjorde likväl förfrågan på högsta ort. 

 Härtill resolverades, att edgång icke tillstädjes. utan erhållc 

 den, som hittat 1 och kronan 2 delar, — hvilka dock skän- 

 kas öfversten, ..vore någon antiqvitet häruti. skull»' kedjan 

 inlösas". 



Så strängt fasthöU man ännu vid konungens dubbla 

 rätt, att sjelfva lagkommissionen deri icke vågade större af- 

 prutning, än hvad förslaget af 1731 till :\I. B. XLVIII, 2 

 innehåller: ,,Af nedgrafvcn skatt, botnfynd eller annat slikt, 

 ther ej fins egare til, tage konungen hälft och hälft then 

 som hittc".. Vid sådant förhållande synes det nog djärft. 

 då sekreta utskottet i stället för anförda förslag tillstyi kte 

 ett annat vida radikalare. 



^) Dit hör ock den ransakning angående ett söndeistyckadt 

 gullfynd, hvarom Ad. Neovius (i Finskt Mus. 1896 sid. 79) gjort 

 ett meddelande nr domboken iör år 1700 med Rautns och Sakkula. 



