23 



lonmadc äfven Finland sin skärf: år 1521 sändes från Ta- 

 vastehus ..penningar, guld och silfver" till mj^ntmästaren i 

 Stockholm (Grönblad: Nj^a källor); år 1547 levererades från 

 Åland derstädes funnet „ främmande mynt" direkt till ko- 

 nungen, som till tack sade sig åstunda mer (n:o 1). 



Enskilda personer uppmuntrades att följa det höga 

 förcdiimet. Redan i äldre tider hade biskopar och stormän 

 plägat slå mynt, städse dock i regentens eller stadens namn. 

 Nu utkommo många tilläggsförordningar i ämnet (hos 

 Stiernman). Ar 1524 tillstaddes, att rikets råd ,,må hafva 

 theras eget mynt"; samma år berättigades en, och 1527 vu 

 annan myntmästare att ..uthaif sitt egit sölf slå ..sina pen- 

 ninge marek" eller ock ,,sma håla penningar- (brakteater); 

 sist utfärdade Karl IX äi- 1605 „Plakat om frimyntning" 

 t'i')v alla rikets undersåtar, „både adel, prester, borgare ocli 

 bönder", att pä kronans mynthus „sättia in slagne dalci- 

 och sölfver" att myntas efter gängse skrot och korn. 



En djup och bred alioppskanal vardt genom alt detta 

 öppnad för silfVerfynden. De i Finland hemmahörande 

 behöfde för att rinna bort icke ens omvägen genom Sve- 

 rige, då ju Abo längesedan hade sitt eget mynthus, hvilket 

 ännu på Gustaf Vasas tid var i full verksamhet. 



Hvad man saknade, var en ideelare patriotism, som 

 kunnat motväga det materiela vinstbegäret. F()rst hos 

 Gustaf Adolf och lians närmaste män märkes denna lyft- 

 ning i tänkesättet. Uppfostrad af Johan Skytte och Johan 

 Buraeus, hade konungen tidigt lärt sig älska och vörda 

 fäderneslandets minnen. Ett mot förr karakteristiskt om- 

 slag i uppskattningen af fornmyntens värde och betydelse 

 är det dcrför, da bemälde Skytte i den oration, hvarmed 

 han 1617, såsom Sveriges legat till Jakob I i England, till 

 intyg af en uråldrig förbindelse mellan de bada rikena. 



