22 



förre, om jorden tillhör honom, samt alt åt den senare, der- 

 est upphittaren sökt undanhålla något. På Island fick jord- 

 egaren 2/3. ii])phittaren 1/3. De flesta andra äldre lagstift- 

 ningar lemna jordegaren lottlös; enligt den germanska er- 

 höll konungen eller kronan alt; enligt den fornengelska er- 

 höll väl ursprungligen jordegaren alt, men snart öfverflytta- 

 des hans rätt på konungen. 



De gamla svenska landskapslagarne tillerkände i all- 

 mänhet af ..guld, silfver och andra gripi" (= dyrbarheter), 

 som hittas ,,utom gård och grindstolpe", åt konungen två 

 lotter och åt upphittaren en, men vid ])ottenfynd åt hvai'- 

 dera hälft; se Östg. L. Bygn. B. 37, Söderm. L. Tjufva B. 

 15. Magnus Ladulås upptog dessa stadganden såväl i sin 

 landslag (stadfäst 1442 af Kristofer) Tjufva B. 32. 36, 

 som i stadslagen (stadf 1618) Tjufva B. 11. 14. 



Det inses lätt, att dylika higbud, såsom för hittaren 

 mindre fördelaktiga och dessutom besvärliga genom honom 

 åliggande lysningsskyldighet, otta måste föranleda till fyn- 

 dens döljande och hemliga förstöring, — enkannerligen ge- 

 nom guldsmeder, dessa de farligaste myntsamlare. Konun- 

 gens andelar kunde det nog lyckas exempelvis en så sträng 

 och sniken herre som Gustaf I, att genom nitiska fogdar 

 kräfva ut. fast med råga. men icke heller l)lefvo de. och 

 än mindre återstoden, dymedels skyddade för tillintet- 

 görelse. 



Det gamla nedsmältningsförbudet gälde nämligen, om 

 det als lyddes, endast inhemskt, men icke utländskt mynt. 

 Det senare lät konungen, livar det kunde hopskrapas, gå i 

 degeln, ty för hans stora utmyntning gaf Salabergets silfver- 

 grufva visserligen något, men, såsom han 1530 skrifver till 

 sin svåger grefve Johan af Hoya, hvilken önskade anlägga 

 ett eget myntlms i sin förläning Viborg, icke nog. Dock 



