21 



En vansklighet ligg"er dock här mycket nära. Huru 

 veta, att ett fynd i sin helhet eller åtminstone dess vä- 

 sentligaste beståndsdelar och specielt det yngsta deri ur- 

 sprungligen befintliga myntet blifvit räddadt? Vi ega san- 

 nerligen (itVerflöd på varnande exempel, hvilka tala än om 

 allmogens benägenhet att undanhålla 4tminstone någon del 

 af (let hittade (n:o 19. 65. 125. etc), än om förskingring 

 (n:o 9. 20. 58. 77. 172. etc), än till och med om senare 

 klompletteringar (n:o 4Ua. 186. 213. 269). En ganska sä- 

 ker ledning skänka visserligen lur järnålderns vidkommande 

 de ofvan skildrade fyndklasserna, vunna som de äro genom 

 jämfr)rande granskning af ett rikligt och vetenskapligen 

 pålitligt material. Så (ivalificerade visa sig tyvärr blott 

 sällan vara myntfynd, hvilka ju först i närmaste decennier, 

 att ej säga i det sista, blifvit f<»nnial för en rationelare in- 

 samling, uppteckning och behandling. Har här det oaktadt 

 försökts att likaledes pa vissa tidskeden gruppera de finska 

 fynden af senare åldrars mynt, så förefiimes tiertill en be- 

 rättigad anledning i deras ofta ganska skönjeliga beroende 

 af perioderna i var krigshistoria. 



Hvems äro fynden? och huru har man aktat demy 

 Till den förra frågan svarar alla folks och alla tiders rätts- 

 medvetande: dens som gitter lagligen bevisa sina anspråk 

 dera. Utan sådan bevisning är hvarje fynd en res nullius. 

 hvarom råder mycket olika uppfattning hos olika nationer. 



En gammal romersk lag, förnyad i kejsar Leos no- 

 vella LI, delar jämt mellan upphittaren och jordegaren 

 (vare denne privat man eller kejsaren), men ger alt åt den 



