20 



par tillsamiiiau, ändrar sig- fin-hållaiidot. Men enslingarna 

 må icke liellei' förbises. Ty i\n kunna de vara efterl)lifna 

 spillror från en f()rut bortförd större samling, än åter peka 

 på lokaliteter, der möjligen flere kunde uppspåras eller 

 faktiskt, vid senare efterletning, l)lifvit påträffade (n:o 16. 

 20. 25. 38. 55. 64. etc.). I odlad mark har plogbillen mån- 

 gen gång ej blott öi)i)nat forna ginnmor. men åstadkom- 

 mit nyii. 



Att helst närmelsevis kunna fastslå åldern för ett 

 gifvet, synnerligast ett från förhistorisk period härstam- 

 mande fynd, d. v. s. när det (»fveilemnats åt jorden, vore 

 af vigt i arkeologiskt hänseende. Man antager vanligen, 

 och säkert med fog, att det skett inom en måttlig tidslängd 

 (kanske högst en mansålder?), räknad från året, då fyndets 

 yngsta mynt blef slaget, ty längre fram skulle väl detta 

 aflösts af något ännu yngre. Beträffande åter fyndets äldre 

 och äldsta mynt, vare sig de tänkas komne till den sista 

 egaren ett efter annat eller samnum med det yngsta, — 

 skilda från detta stundom genom ända till ett par sekel, 

 alt efter som de hållit sig i rörelsen, — så kunna jämväl 

 de mången gäng genom sin art och samtlighet i någon 

 mån uuderhjelpa fixerandet af det lielas nedläggningstermin. 

 Förbises deremot det yngsta myntets votum decisivum råkar 

 fyndkronologiii lätteligen ut för de godtyckligastc hugskott. 

 Så uttalade i bref till referenten en annars i fornfrvågor 

 väl bevandrad forskare som sin fiirmodan rörande det om- 

 ordade fyndet i Bcrdtby pa Åland af arabiska dirhemer. 

 att de blifvit gömda i jorden under stora ofreden, då öns 

 befolkning flydde från sina hem, „emedan de väl kunnat 

 genom sekler bevaras såsom en sällsam och dyrbar skatt 

 f()i' ett bondclius". — i sanning en gammal l)esparing, ty 

 det yngsta, äi- af ai- 890! 



