112 



jordfynd i Haulio". hvari ämnet något utförligare behandlas 

 och särskildt mynten förklaras. 



„Nn frågas billigt", yttrar lian bland annat, ,,huru har 

 denna ked med sina orientaliska mynt frän nionde och 

 tionde seklet hittat vägen till Lehdesmäki rusthålls åker i 

 Hauho?" Vore de orientaliska mynten ensamma, kunde, 

 menar han, frågan helt enkelt besvaras med hänvisning pa 

 tidens lifliga handelsförbindelser mellan Orienten och norden. 

 „Men nu är klart [?], att ifrågavarande smycke först kom- 

 mit öfver ända till Skandinavien, dei- ökats med andra 

 vesterländska mynt, och sedan återvändt åt öster. Men 

 när och af hvad anledning?" 



Härå svaras med förmodan, att någon svensk viking 

 begagnat smycket som halsprydnad och dervid ytterligare 

 fäst mynt från hemlandet. Ganska möjligt vore, att någon 

 af Birger Jarls kämpar burit det under eröfringståget till 

 Tavastland. då det måhända ,,vid någon sjödrabbning fallit 

 i vattnet, som då synes halva betäckt den åker, hvari fyn- 

 det nu anträttats". Man måste väl anse alla dessa raska 

 hypoteser nog vanskliga. 



Med alt detta blef Geitlins löfte om en fullständig 

 beskrifning af fyndpjeserna icke uppfyldt, — kanske just 

 derför, att han med åtskilliga interimsdetaljer hastat sig 

 sjelf i förväg. Samma negativa förlopp tog äfven den plan 

 i samma syfte, hans efterträdare vid myntkabinettet flere 

 år hyste och förberedde. 



Tillfällen saknades ej att inhemta sakkännares mening. 

 Ett par må nämnas. Ar 1874 i Stockholm förevisad dåv. 

 riksantiqvarien B. E. Hildebrand, väckte vår finska klenod 

 hans litiigaste intresse. Smycket, upplyste han, vore unikt, 

 utan motstycke i svenska samlingar, och väl i antiqvariskt 

 pris värdt en 200 kronor, — icke minst för det till formen 



