11 



Öfvergången från våra förliistoriska mj^utfynd till se- 

 nare tiders, ehuru epokgörande, betecknas dock i förstone 

 endast af påfallande svaga spår. Hade redan liedna- ocli 

 vikingaålderns utländska bj^tesvärden liittat vida omkring 

 hos oss, så skulle man vänta, att de ordnade härtåg, hvilka 

 föranledde Finlands politiska förening med Sverige, bordt 

 öfverliemta mängder af der gängse inhemska och främmande 

 m3'ntslag. Detta vill förefalla sa mycket naturligare, som 

 den i Sverige, enligt hvad ofvan erinrats, efter Anund Ja- 

 kobs död upphörda myntpräglingen allaredan för Sverkerska 

 och Erikska (1130—1250) samt Folkunga (1250—1365) ät- 

 terna å nyo bedrefs i stor skala. Sagda import tyckes 

 dock. att döma af jordfynden, varit ganska ringa, eller ock 

 ha hufvudmassorna deraf dels blifvit nedsmälta, dels som 

 nedgräfd skatt ännu »j liunnit fram i dagen eller kanske, 

 till följd af myntens utomordentliga litenhet och tunnhet. 

 förmultnat till stoft i jorden. 



Mlle någon, liksom Bilmark pa tal om de bekanta 

 Nousis-fynden, föreställa sig. att <'röfrarnes krigskassa för- 

 nämligast utgjorts af mynt li("iraiidc till 4:di' fyndklassen (ty 

 de tidigare kunna icke ens konnna i fråga), så strider här- 

 emot den omständigheten, att sådana mynt ännu aldrig, 

 hvarken i Sverige eller Finland, återfunnits inmängda bland 

 Sverkerska och Erikska (än mindre Folkunga) ätternas ^). 

 Häraf följer, att de, såsom äfven andra indicier tyda, redan 

 före midten af 12:te århundradet voro försvunna ur rörelsen. 



Vi hafva förty till en början endast att räkna med 

 Sverker-Erikska och Folkunga „penningar", — helt sma 

 och bladtmma silfvermyut, stämplade än ensidigt, s. k. 



') Denna iakttagelse gjordes veterligen först af J. H. Schröder: 

 han måste således ansett fynduppgiften (från Vestergötland af 1739) 

 i Liljegi-ens n:o 121 (jfr 93 och 296) opålitlig. 



