8 



Inom klasserna 3 och 4 falla, liksom de llesta svt-nska. 

 så ock de flesta finska fyndmynten från järnålderns period. 

 Såsom en blott tillfällighet far väl anses, att på Åland 

 hittats, äfven i de större fynden, pa ett enda undantag 

 när (n:o 183: Åsgårda, der ock ett byzantinskt silfvermynt 

 var inmängdt). uteslutande arabiska dirhemer och dessa 

 vanligen af tidigt datum (n:o 84. 162. 260. 322. 480), så- 

 ledes af 3:dje klassen, men på fasta landet oftast blandade 

 sorter, anglosachsiska och tyska m. fl., således af 4:de klas- 

 sen (n:o 9. 19. 25. 31. 52. 58. 66. 75. etc). Sjelfgifvet äro 

 äfven de isolerade arabiska mynt, hvilka ett par gånger 

 upptagits ur grafvar, samt sannolikt många andra dylika 

 enslingar (n:o 496. 521), att hänföras till 4:de klassen. 



Frågar man sig, hvadan denna både tiU innehåll och 

 klassfördelning så nära öfverenstämmelse mellan de i Sve- 

 rige och i Finland skedda myntfynd uppkommit, så ligger 

 svaret nära till hands. Kunde ju, i fall andra kriterier 

 saknades, blotta namnet „Vikingaböle" för den borgTuin, 

 invid hvilkeu en af de rikaste fornskatterna på biland bragts 

 i dagen (u:o 260), sägas likt en led fyr belysa hela spörs- 

 målet. 



Väl icke på samma vägar som till Sverige, men dock 

 från Sverige, eller egentligen från de stora nederlagsplat- 

 serna på Gotland. — dit vår äldsta historia så ofta ater- 

 visar. — blef genom handel och härnad den i hvarje skildt 

 skede af hednatiden cirkulerande „metalliska valutan" in- 

 förd till våra kuster. Att dess spridning berott af svensk 

 befolknings bosättning på denna sidan hafvet. är uppenbart. 



Sjelfva fyndorternas lägen bevisa detta. De föra 

 forskaren utöfver Åland till fasta landets sydvestUga hih-n 

 samt vidare uppåt till sydliga Österbotten, äfvensom längs 

 Kumos dalsänkniug inåt Tavasthmd ett godt stycke mot 



