jag-a till de kongl. samlingarna i Stockholm (jfr i vår för- 

 teckning u:o 15. 19. 23. 25. 31. 39. m. fl.) 



För öfrigt heter det uttryckligen om mänga finska 

 järnålders fynd, ur hvilka blott några eller intet mynt blefvo 

 räddade, att de ursprungUgen innehöllo „ett stort antal", 

 „en mängd", ,,en hel hop". Ja, räknas, såsom tillbörligt är. 

 äfven Neva och Ladoga nejderna i deras helhet till det 

 finska fyndområdet, så hafva der, enhgt trovärdiga forskares 

 utsago, arabiska dirhemer uppgräfts ända till „pudtals" 

 (jfr n:o 35. 43). 



Alt detta häntyder mer än nog, att våra förfäder i 

 artägset fordom egt ocli i jorden nedlagt rikliga förråd af 

 frännnande mynt. Men vill man uogare bestämma dessas 

 tids- och ortsförhållanden, så kommer man, med ledning af 

 förhandenvarande säkra fakta, ovilkorligen till samma klassi- 

 ficering som för de svenska fynden. 



Huruvida redan klassen 1 bör anses företrädd hos oss. 

 synes tvifvelaktigt. De enstaka romerska denarer, hvilka 

 upphittats i Tammela och Bjerno (n:o 17. 18-4), kunna näm- 

 ligen gerna tänkas utströdda af slumpen eller ock ursprung- 

 ligen ha tillliört, liksom de i Thomasarfve på Gotland funna, 

 något större men förskingradt sambestånd af senare mynt 

 eller andra forusaker. 



Säkrare, ehuru icke rikhaltigt, är klassen 2 represen- 

 terad på finska sidan. Dit höra. utom fiere guldsmycken 

 från Xousis (n:o 25 C. D. E.) och guldringar från Hauho 

 (n:o 23). några byzantinska guldmynt från Lillkyro (n:o 39) 

 och Vörå (n:o 307). Anmärkuingsvärdt är blott, att någon 

 så sen solidus som af kejsar Phokas icke namnes i de mot- 

 svarande, mycket talrikare svenska fynden, hvilka icke ga 

 längre än till Justinianus (517 — 565). 



