land (ar 1838) fråii tiden för denna klass, men veterligen 

 ingen solidus. 



Bland skandinaviska fyndmynt förekomma dansla, — 

 böljandes med Sven Tveskägg (991 — 1014) intill Erik Eje- 

 god (1095 — 1103) — . talrikare än svenska, och dessa tal- 

 i'ikare än iiorska. De första svenska mj^nten slog^os, såsom 

 käiidt. af engelska myntmästare och efter anglosachsisk 

 modell, för Olof Skötkonung (993—1022) och hans son 

 Anund Jakob (1022 — 1051), hvar])å utmyntningen i Sverige 

 tyckes afstannat tils den först mot midten af följande år- 

 hundrade åter vidtogs af Stenkilska (?) samt Sverkerska 

 och Erikska ätternas konungar. 



De i Finland funna äldsta, d. v. s. från vår hednatid 

 och järnålder öfverkomna mynten, låta osökt inordna sig i 

 ofvan beskrifna fyndklasser. Visserligen kunde måhända 

 någon anse det material, som här föreligger, vara af ganska 

 tillfällig art eller åtminstone af jämförelsevis ringa betyden- 

 het, såsom uppvisande gentemot en summa af minst 75.000. 

 hvartill, enligt det föregående, liktidiga svenska fyndmynt 

 belöpa sig, endast det blygsamma antalet omkr. 4.800 (eller 

 blott ungef. 1,400 mer. än ensamt Findarfve fyndet på Got- 

 land innehöll), och dessa till stor del längesedan försking- 

 lade. Härvid l)ör dock ihågkommas. att medan man i Sve- 

 rige redan förut, men synnerligast från Karl XLs tid, i 

 Hadorphs, EL Brenners och Koders dagar, ifrigt och för 

 det allmänna tillvaratog bland andra fornminnen äfven 

 gamla mynt, en dylik åhåga hos oss väl icke alldeles sak- 

 nades, men phgtskyldigast öfverlät hvad hon kunde upp- 



