der de gingo vidare till Novgorod och trakterna kring- Ne- 

 vas mynning" och Finska viken, tils de slutligen öfver haf- 

 vet hamnade i Sverige. — hufvudmassan ])å Gotland, resten 

 i kustorterna ända upp till Ångermanland. Man kan lätt 

 tänka sig, huru mycket denna långväga samfärdsel under- 

 lättades derigenom. att sedan 862 i Novgorod herskade en 

 skandinavisk ätt (Ruriks), liksom samfärdseln äfven upp- 

 hörde under fejdei-na inom samma ätt efter Vladimir den 

 stores död (1015). 



4. Den anglosachsisk-tyska klassen (930 till 

 början af 12:te seklet). Kunde, tyckes mig. äfven benäm- 

 nas den blandade. Ty medan de föregående, åtminstone i 

 regeln, endast framte vare sig denarer, vare sig solidi, vare 

 sig dirhemer, samt i den nu förevarande aiujlosaclisisla och 

 tiisha nhijnt. ej blott tillsamman men hvartdera slaget för sig, 

 äro ofantligt öfvervägaude, hittas dock ofta bland dessa 

 inströdda, om än alltid i mindre antal, äfven hiändska, 

 imgcrslri, araJ)}ska, hi/nanfii/ska och slrindinar/slri. Den om- 

 ständigheten, att i fynden samtliga dessa myntslag jämväl 

 någon gång uppträda för sig, talar naturligtvis hellre för 

 än mot den föreslagna synonymen. 



De angiosacJmsl-a fyndmynten gå från år 950 (ytterst 

 sällan ett par deceimier tidigare) till början af 12:te seklet. 

 Ojäfaktigt påminnande om Danskarnes plundrings- och er- 

 öfringståg till England och om den dryga s. k. Danegälden, 

 hafva de ur svenska fynd, åter mest på Gotland, upptagits 

 till ungefär lika antal med de kufiska, eller öfver 20,000. 

 d. v. s. ymnigare än i sjelfva England och Danmark. Deras 

 ojämförligt stiirsta mängde]- äi'0 slagna för konungarna 

 Ethelred (979—1016) och Knut den store (1016—1035). 

 Bland dem påträtfas stundom äfven samtida irländska. 



