den. Högst sannolikt är deremot, att solidi, livilka sällan 

 trättas tlere på ett ställe, men ofta samman med guldbrak- 

 teater och andra guldsaker, icke utgjort ett allmännare 

 rörelsekapital i den skandinaviska handeln, utan förnämli- 

 gast burits som smycken, för hvilket ändamål de icke säl- 

 lan blifvit i kanten försedda med en iigla. Montelius erin- 

 rar trätfande om samtidigheten mellan dessa dyrbarheters 

 framträdande i Skandinavien och de vänskapsförbindelser. 

 (TOternc vid Donau underhöllo med sina stamförvandter 

 kring- Östersjön, samt om de väldiga skatter i guld, de förre 

 i sällskap mod Hunnerne indrefvo af kejsarne i Byzant. 

 Af sjelfva mynten ha dock icke Here än något öfver 300 

 trätfats i Sverige, företrädesvis pä Öland och Gotland. 



3. Den kufiska klassen. Representeras i svenska 

 fynd af arahisha silfvennijxf. s. k. dirhemer från hidschrans 

 år 79—401 = 698-1010 e. Kr., förutom silfvertenar eller tiä- 

 tor, silfverringar och andra prydnadsföremål, hvilka, liksom 

 mynten, än hela, än styckade begagnades som köpmedel. 

 Upptagna ur jorden till en mängd af öfver 20.000, t. o. m. 

 ett par tusen i gången, samt slagna undantagsvis af de 

 Umaijadiska kaliferna (regeringstid 661 — 750), men vanligen 

 af de Abbasidiska kaliferna (reg-. 750 — 1258, residens Bagli- 

 dad) och af de mänga af kalifatet nästan oberoende furste- 

 dynastierna, i all synnerhet Samaniderne (reg. 892 — 999, 

 residens Samarqand) — hvilka sistnämdes mynt från perio- 

 den 892—956 ensamt uppgå till ^/g af samtliga i Sverige 

 funna — , bära de vitnesbörd om mycket lifliga handelsför- 

 bindelser på Orienten, särskildt med länderna öster om 

 Kaspiska hafvet och Oxus floden, inemot Persiens gräns. 

 Handeln var dock icke direkt, utan förmedlades i första 

 hand af Bulgarerne vid Volga och Kazarerne norr om 

 Svarta hafvet, hvilkas köpmän spredo mynten inåt Ryssland, 



