hans vård anförtrodda statsmuseets rika samlingar fann 

 han, att hela den svenska järnålderns jordfynd, eller de, 

 hvilka nedlagts under det första årtusendet efter Kristi fö- 

 delse och något senare, kunna fördelas i 4 bestämda klas- 

 ser, afg-ränsade genom mynten inom vissa tidpunkter. — en 

 iakttagelse, hvilken ännu i våra dagar, efter det arkeologiska 

 materialets betydliga tillväxt, godt håller streck och lemnat 

 djupa spår i nyare arbeten pji fornkunskapens och historiens 

 områden. 



Då antydda systematisering har nära tillämpning äfven 

 på de äldsta finska fynden, hvilka i denna afhandling komma 

 att förtecknas och beskrifvas. synas några kortfattade erin- 

 ringar i ämnet här vara på sin plats. 



1. Den romerska klassen. Omfattar romcrsla 

 silfvermyid, s. k. denarer från åren 50—200, ytterst sällan ett 

 eller annat yngre. Mestadels mycket nötta i följd af flitigt 

 omlopp, hafva de på handelns vägar längs de stora flo- 

 derna Weichsel, Öder, Elbe införts, väl icke direkt frän 

 Rom eller dess provinser, men från dessas nordliga grann- 

 folk, till Skandinavien och Sverige. Oftast nedlagda i jor- 

 den llere tillsamman, ända till ett par hundra, hafva de ur 

 svenska fynd upptagits till ett totalantal af 5,500, deraf 

 ()fver 4,000 ensamt på Gotland. 



2. Den romersk-byzantinska klassen. Känne- 

 tecknas af resf- och i synnerhet öäromersM guldmynt 

 s. k. solidi från 5:te till bi)rjan af 6:te seklet. Den skiljes 

 således genom en mellantid af hela tvåhundra år från den 

 föregående, tydande detta på ett afbrott i den redan gamla 

 samfärdseln mellan siidern och norden, hvartill orsaken väl 

 är okänd, men nog torde legat djupare än, såsom stundom 

 antagits, i en försiggången försämring af denarernes silfver- 

 halt och deras dermed fiirlorade efterfrågan som bytesvar- 



