,,nedf/räfda skatter", „f/uldvaktande gripar'', ,,drakgömmor" 

 o. d., som ock, mir dessa hennes drömmar och aningar rätt 

 mången gäng förverkligades, sjelfva lagarna blandat sig i 

 saken, liksom i en angelägenhet för kung och land. Och 

 likväl, hvar ära de gamla fynden, om ej ånyo och för all- 

 tid försvunna i det okäyida? Försvunna, ty endast vinnings- 

 lystnaden tog sekel efter sekel hand om dem. Först mycket 

 sent, ja egentligen först i vårt århundrade, lärde sig forsk- 

 ningen, skolad af patriotismen, att inse deras sanna varde, 

 såsom arf och minnen från förfädrens hängångna dagar, 

 och då dröjde lion icke mer, att gifva dem hedersplatser i 

 museer och literatur. 



Närvarande framställning pekar mycket direkt på he- 

 hofvet af en annan dermed närskyld, hehofvet af en krono- 

 logisk-topografisk redogörelse öfver alla öfriga hos oss i jor- 

 de7i funna fornföremäl (åtminstone sådana från järnåldern). 

 De skulle väsentligt ocJi lärorikt komplettera hvarandra, den 

 förra från mimismatiskt, den senare från arkeologiskt håll, 

 och båda tillsamman gifva en trognare bild af kidturens 

 vandring och bosättning i våra ängdei', än någondera en- 

 samt för sig. Men, det förtjenar ihågkommas, redan växa 

 numren i samlingarna derhän, att till och med blotta M'va- 

 let och systematiseringeji af katalogernas brokiga innehåll 

 blir svårare, men tillika nödvändigare, med hvarje dag som 

 skrider undan. Må våra unga fornforskare tänka jm saken, 

 ju förr dess hellre. 



För sin del eger rådgifvaren, vid den sena ålderdomens 

 påminnelser, k^uipt ett ytterst svagt hopp att ens kunna 

 infria ett tidigare och med hans arbetes öfvertitel samman- 

 hörande löfte. Förevarande anteckningar skulle nämligen, 

 så hette det i företalet, af slutas med ett 3:dje häfte, och detta 

 lemna bidrag till en finsk mynt- och medaljhistoria. Också 



