25 



Bankfulhiiägtige irauiluiUa i sin vid ls,S2 års ständer- 

 möte afgifna berättelse, att under den senaste femårsperioden 

 vid utlåningen »verkliga felgrepp förekommit , livilka säga 

 de, »hafva en icke ringa anpart i de ovanligt stora sitfror 

 som bankens riikningai- för afskritna eller på domstolsätgärd 

 eller konkursutreduing beroende fordringar ui)ptaga>. 



Dessa förluster, som hufvudsakligen inträffat vid linfvud- 

 kontorets diskontoverksamliet. l)erodde enligt fullmägtige, icke 

 på bristande omsorg och god vilja hos direktionen. 



Det är, säga de, en gammal och allmänt vitsordad 

 sanning att de missräkningar för livilka statsbanker äro ut- 

 satta vid beviljande af kredit, hufvudsakligen l)ero derpå att 

 ett l)etraktelsesätt, som ej mindre vid den allmiinna ledningen 

 än vid hvarje affär för sig uteslutande låter åtgärderna be- 

 stämmas af bankinstitutionens enskilda fördel och säkerhet, 

 vanligen icke förmår hos statsbankernas styrelser göra sig 

 gällande, samt att äfven förutsättningarna för de personliga 

 egenskai)er och den utbildning som erfordias för f()i-mågan 

 att ur det enskilda intressets synpunkt säkert pröfva hvarje 

 affäi", äro svåra att i dylika statsanstalters organisation åstad- 

 komma:. Den allmänna meningen, heter det vidare, under- 

 stödde äfven mindie berättigade anspråk på Finlands Bank, 

 och statsbankernas förmåga att motsätta sig förlustbrin gande 

 inlåtelser, när dessa förmått gifva sig skenet af allmänt sam- 

 hällsintresse, hade städse och öfveralt visat sig otillfreds- 

 ställande. Denna bristande motståndskraft hade ej l)lott 

 genom för stor kreditbevillniug at enskilda personer. l)ragt 

 banken förluster, utan äfven uppehållit en afveckling, som. 

 i tid verkstäld, ijlifvit mindre olycksbringande. 



För att bana väg för en mera affärsmässig u])i>fattning 

 af kreditoi)erationerna äfvensom en större sakkännedom och 

 erfarenhet föreslog bankfullmäktiges majoritet inrättandet af 



