17 



mande, än bankens ejien fördel och säkerhet, sä har i sjelfva 

 verket från den tid bankfulhiiägtige trädt i ntöfning af den 

 befogenhet öfver bankens förvaltning, som Bankfiillmägtige till- 

 kommit, en principförändring skett i så måtto att Bankfnllniäg- 

 tige, enligt gällande lag och instrnktion, äfven i denna del 

 bordt uteslutande taga hänsyn till bankens > säkerhet, bestand 

 och förkofran»». En dyrköpt erfarenhet, hvarom de stora afskrif- 

 ningarna och osäkra fordiingarna buro vittne, hade, säga 

 bankfullmägtige, ådagalagt nödvändigheten att strängt vid- 

 hålla denna synpunkt, emedan den uppgift Finlands Bank 

 framför allt hade att fylla, nämligen cirkulationsmedlets ujip- 

 rätthållande på metallisk bas, endast derigenom med säker- 

 het stode att vinnas, likasom ock näringsverksamhetens 

 intressen blott sålunda kunde varaktigt befordras. 



Dessa principer voro i sjelfva verket i vidsträckt mån 

 bestämmande för bankens länepolitik. 



Bankfullmägtige begynte sin verksamhet med att under 

 aren 1868 — 1870 på osäkra fordringars räkning öfverföra 

 äfvensom afskrifva betydande fordringar, hvilka fylde bankens 

 l)ortfölj med värdelösa papper. 



Den pä enskilda händer högt ui)i)drifna utlåningen min- 

 skades. De som för vexlar häftade i banken iöv en summa 

 öfverstigande det i förordningen af den 9 december 1867 

 taststälda maximibeloi)pot af 2<)0.(XX) mark fingo genom efter- 

 hand skeende afbetalningar nedbringa sin ansvarighetssumma 

 till nämda belopp. 



Trots de reglementsenliga bestämningarna beträffande 

 länetidernas längd och förbud mot omsättningar hade en stor 

 del af bankens utestående forditngar erhållit karakteren af 

 stående lån. 



Vid \><'1'2 samt 1877 års landtdagnr fiandirdlo bank- 

 fullmägtige i sina berättelser, hurusom de. för att förskaffa åt 



2 



