62 



gifvande institut hänvisar den. blott skall taiia hänsyn till 

 sin egen säkerhet och fördel V 



Att på dessa frågor söka afgifva ett svar är vanskligt. 

 Men lika visst som det å ena sidan synes vara att Finlands 

 Bank, så länge den förblir uteslutande en statsinstitution, alltid 

 skall vara utsatt för frestelsen att i sin utlåningspolitik låta 

 sig influeras af sådana i)rinciper, hvilka för tillfället i sam- 

 hället, eller hos dem som ha väi-den om Finlands Bank om 

 hand, g/h-a sig gällande, lika visst synes mig ä andra sidan vara, 

 att bankväsendets vidare utveckling i landet — sävidt ej 

 oförutsedda händelser tillstöta — skall sätta alt mer svåröfver- 

 stigliga hindei' i vägen för Hnlands ]^ank att tillämpa under- 

 stödjande utläningsprinciper, äfvensom att dessas praktiska 

 betydelse skall vara alt mindre. 



Det privata bankväsendet är stadt i en fortgående ut- 

 veckling, hvars gränser, såvidt vi kunna bedöma, bestämmas 

 allena af kapitalbildningen och kreditbehofvet i landet. Fin- 

 lands Bank är icke förmögen af en lika storartad expansion. 

 Huru mycket man tilläfventyrs än må öka dess fonder, be- 

 tyda de dock ringa i förhållande till de svällande penninge- 

 massor, hvilka i form af depositioner söka sig väg till de 

 enskilda bankeina. Utvecklingen af Finlands Banks utlåning 

 l)eror af möjligheten att (ika dess sedelstock. Men denna är 

 begränsad af landets behof af cirkulationsmedel, detta behof 

 åter tillväxer ej i samma proportion som affärsrörelsens stor- 

 lek, än mindre som kredittransaktionernas utveckling. Fin- 

 lands Banks sedelemission har visserligen under de senaste 

 åren stigit till ett betydligt större belopp än förr. På 70- 

 talet, då sedelraassan i följd aflifiig affärsrörelse och höga 

 pris hade svält betydligt, uppgick den, om vi frånse från de 

 sedlar som för statens räkning förvarades i bankens hvalf, 

 men afskildt från bankens tillhörigheter, och hvilka på konst- 



