] 52 



padda, kyss på eeu (medh reverentz at fatta j pennan) 

 wärefotz. Ty syslomannen fråghat huadh honom fattadhes, 

 han skole gifua sigh tillfredz, der medh han eij wiste vthaf, 

 för än han slogh honom öfuer enda, så at syslomannen föll 

 baklängs på nackan och der uthaf bekom så myckit som 

 han hadhe nogh uthaf j heela sijn lijfztijdh. — Thomas 

 Thomasson suaradhe, at han war intet tillstedes först som 

 syltan gafs uth till deels, men sedhan kom han in, och med- 

 han syltan war j köket till at rensas, kom han i mangell 

 med syslomannen, af orsak at han intet tillförenne af Syltan, 

 när någhot war slachtat, skule bekommit hafue, och j det- 

 samma hadhe syslomannen slagit med sijn kiäp uth honom 

 öfuer hufuudet, så at när han satte armen emellan, wardt 

 han slagin på wänstra tummel fingren till blodz. Hvaremoth 

 Syslomannen gaf tillkenna at han hadhe gifuit sådant sijn 

 skafiäre Lars Olufsson Kähärä, syltan belangandhe till at 

 deela dem emellan, men för deres måhnkost af kötet, brödh 

 och mehra sådant ordinarie giordhe syslomannen sielf räken- 

 skap efter deelninghen. Thomas nekadhe at han honom slagit 

 hadhe, elmruwäl han slogh honom nedher på mareken". — 



„Peter Strålman sadhe at han hadhe hållit honom fast 

 i skiegget och wiste intet annat än at han honom strypa 

 welle, eij wetandes om han hadhe tagit till knijf eller icke. 

 Då Thomas badh honom om förlåtelse, och at hau eij strängt 

 skole klagha på honom". 



„Lars Kähärä berättadhe sigh intet weta mehr af denne 

 saken, vthan det een hustro hadhe ropat på gårdheu, ty 

 lupit uth och blefuet warse Thomas Thomasson liggia på 

 syslomannen, hållandes honom fast j håret och skiägget och 

 altså fattat Thomas i axlarna och dragit honom bort ifrån 

 syslomannen, seijandes det syslomannen också hölt Thomas 

 last i håret". 



