190 H. L. Sorenseiî. 



Søens Syd- og Norclende. Da Korn ikke vil trives lier- 

 oppe, er Befolkningen henvist til Qvægavlen som den vig- 

 tigste Næringskilde. For at bøde paa den utilstrækkelige 

 Fodermængde, som Hjemmeslaatterne afgive, tager man 

 sin Tilflugt til den saakaldte Raskefodring, en Fodrings- 

 maade forbunden med utænkelig megen Møie. Saaledes 

 traf jeg i Udmarkerne saavel Karle som Qvinder, der hele 

 Dagen vadede i Vand til over Knæet for milevidt fra de- 

 res Hjem at afslaa og opsamle den tarvelige Star- og 

 Græsvæxt paa Myrer og omkring Sumper; dette Hø bliver 

 derpaa i tørret Tilstand indbragt i Smaalader for om Vin- 

 teren paa Sneføre at blive ført hjem fra de ellers for Kjøre- 

 redskab utilgjængelige Huller. 



Medens det nordhgste Parti af dette Strøg østlig for 

 Fæmun har sin største Høide paa svensk Side og meget 

 langsomt skraaner ned mod Søen (Røeaaen udspringer paa 

 svensk Grund), saa har den sydligere liggende Egn sine 

 høieste Fjelde omtrent midt imellem Fæmun og Rigsgrænd- 

 sen. Paa disse Fjelde udspringe Elvene, der alle have sit 

 Løb i Retningen Sydøst— Nordvest, til Fæmun eller over 

 Rigsgrændsen, dannende østre Dalelvens Kilder, til Sve- 

 rige. 



Det vil maaske være hensigtsmæssigt for lettere at 

 kunne give en Oversigt over Vegetationskarakteren i disse 

 af mig gjennemreiste Egne særskilt i Korthed at behandle 

 1. Sandterrainsvegetationen o: Væxtligheden i Dalbuiiden 

 fra Trysil nordover, de enkelte Gaarde i Fæmuns umid- 

 delbare Nærhed og Sandsletterne ved dennes Syd- og 

 Nordende, 2. Aas- og Livegetationen eller Vegetationen 

 ovenfor Dalbunden paa de skovbevoxte Fjeldsider, paa Sæter- 

 volde etc. indtil Trægrændsen og 3. Høifj eldsvegetationen 

 eller Vegetationen ovenfor Trægrændsen. 



