Geolog, og zoolog. Reise i Sommeren 1862. 329 



hos livilken dette Vedliæng endnu ikke var ud viklet, viste 

 Maven sig at være oval, og fra dens bågeste Ende ud- 

 springer med indkneben Basis den meget korte Tarm, som 

 bøier sig knæformig om paa Bugsiden og løber, idet den 

 først udvider sig og derpaa efterhaanden afsmalnes, i lige 

 Retning fortil henimod Mavemunden, nær ved hvilken den 

 ender med en cirkelrund Analaabning. Müller kunde paa 

 den af ham iagttagne Larve hverken see Mavens Form 

 eller Tarmen og Gatboret, hvilke Dele bleve skjulte af 

 det lappede Vedhæng. Dette sidste træffer man hos de 

 forskjellige Larver mere eller mindre udviklet: hos de 

 ganske unge er der intet Spor deraf, hos noget større 

 sees et tyndt, hvidagtigt, glat Belæg, hvori bemærkes tal- 

 rige Smaakorn (Celler? Cellekjærner?), paa den høire dor- 

 sale Side af Maven, hvilket efterhaanden udbreder sig, 

 omhyller Maven og hæver sig mere og mere af fra den, 

 og hos de største Larver er det ligesaa stort eller endog 

 endeel større end Kroppens Brede og af rundagtig Skive- 

 form med fremragende Band; dets dorsale Flade er knud- 

 ret, den ventrale Flade glat, Banden mangfoldig indskaa- 

 ren eller lappet, og dets Hud i den mest udviklede Til- 

 stand gjennemdraget af et ziirligt Kalknæt. Skivens Gjen- 

 nemsnitsflade stemmer forresten ikke overeens med samme 

 af Larvens øvrige Krop, men staaer skraat imod denne 

 saaledes, at dens knudrede dorsale Flade vender mere til 

 Larvens høire, dens glatte ventrale Flade mere til dennes 

 venstre Side. Ved dets lappede Form, skråa Stilling imod 

 den øvrige Larvekrops Axe, samt det senere deri optræ- 

 dende Kalknæt, synes dette Vedhæng, i Overeensstemmelse 

 med Udviklingen af andre Echinodermer, strax at forkynde 

 sig som den af Larven sig udviklende nye Echinoderm. 

 Besynderhgt nok vil dog J. Müller ikke lade det gjælde 



