194 B. M. Keilhau 



lorchomme ^jangforaii^jen eller iallefald iklie i Conformitet 

 med de indslisflcnde Skikter. At Gröns(eenlag" saa ofte 

 danne den överste Bedækning^ af Sandsteen- samt endog' af 

 i^orphyr-Djerg^cne i Dalarne, er et Forhold, der maa synes 

 saa meget mere regelmæssigt, som del og iagïtages i andre 

 analoge Egne. 



5. Skikkiingen i den hele af os omhandlede Over- 

 gangs-Trakt med Undtagelse af nogle Sleder i Dalarne er 

 en!en horlzonlal eller Lagene have et nordligt, især nord^. 

 vcsllig!, idet Oele kun lidet seilt Fald. — Hine afvigende 

 Faldrctuiiiger i Dalarne synes ikke heller iiulhyrdes at 

 kunne bringes under nogen almindclig flegel; at Faldvin- 

 kclen sauiuiesteds næsten overalt fandtes meget ringe, er 

 herved ikke at lahe afsigte; jo mindre Skiklerne afvige 

 fra det Horizontale , des naturligere synes det, al Sænk- 

 uingsretoingerne ere variable. 



6. Vi saae, at vist nok et holere Partie af Landet 

 strækker sig fra Herjehagna sydostlig efter Eigsgrændsen til 

 Faxefjeld og siden endnu noget videre i samme Retning 

 (Pag-, 18), men vi bemerkede ogsaa, at allerede den ydre Con- 

 figuration af dette höiere Strög ingenlunde svarer nöie til 

 det almindelige Begreb om Formen af en Fjeldkjede^ vi 

 kunne nu lægge til, at forsaavidt man ved disse linéaire 

 Bjerge forudsætler Tilstedeværelsen af en eller anden mas- 

 siv Bjergart optrædende efter Kjedens Længdelinie (Axe), 

 og forlanger at finde opbrudte Skikter strygende paa langs 

 efter bemeidie Linse og faldende udåd fra S9mmc, — saa 

 kan man i den tilsigtede Bække af Höifjelde endnu mindre 

 sec en virkelJg Fjeldkjede. At de dersteds i selve Over- 

 gangsformafionen antrufne massive Bjergarter ikLe fore- 

 komme i nogen Ovcreensstemmolse med Forestiliinger som 



