Period. Forandr, i Jordmag^n.s Intensitet» 233 



= 90<^5 men da Naalens daglijjc Vandring* i 1805 er om- 

 trent 5' mindre end i 1786, da N omtrent havde samme 

 Værdic, saa maa der i denne Variation ogsaa finde en 

 Forandringa af længere Periode Sted» Beteg^ner man Naa- 

 lens dagelige Vandringa med V, saa maatte man kunne ud- 

 trykke denne ved en Ligninga af samme Form, som den 

 ovenstaacnde (I), nemlig- 



V == a + b(t— 178G) 4- csin(a + N). 



Da Variationen er störst, naar N = 270 <^ , saa maa 

 a være =z 180", og* altsaa 



V = a + L(t— 1786) — csinlV. 



Sammenlig-ner man Störrcisen af denne INaalens dag"- 

 ligfe Vandring', som er iagttag^et i IJpsala af Hiortcr fra 

 1740 til 1746, med Vargentins lagttag^elser i Stockholm i 

 1749, Cantons i London 1757, Wilekes i Stockholm 1772 

 til 1774, og' Cassinis i Paris 1784 til 1788 (I. c), saa vil 

 man finde, at Vandringen er störst i de Aar, da Knudens 

 Længde nærmede sig* til 270® og- mindst i de Aar, da den 

 nærmede sig' til 90" , og- i de mellemliggende Aar af en 

 •^liddelstorrelsc. Men Ohscrvalionsstedernes Forskjellig hed 

 g-jör Resultatet mindre evident. Ritter har g'jort opmærk- 

 8om paa, at Nordlysenes Hyppighed har en lignende Peri- 

 ode, saaledes at deres Maximum indtræffer paa samme Tid, 

 som Ekliplikskraaeheden har sin midlere Störreise, d. e. 

 naar iN = 90" og naar IN = 270". Jeg har fundet dette 

 hekræftet i Aarene 1816, 1824 og 1834. INordlysets nöic 

 Forbindelse med Magnctnaalens Retning* er noksom be- 

 kjendt. 



Maancns Indflydelse paa Jordens mag-netiske Kræfter 

 kan enten være umiddelbar eller middcibar. Naar dens 

 Banes opstigfende Knude lig^ger ved Foraarsjevndögns- 

 punktct, saa danner Banens FJadc en Vinkel af 28.J Grad 



