30 a ^y. Carstens. 



ding af tre Substantser, af hvilke kun den ene er en ke- 

 misk Forbindelse af Jern med Kulstof i Forholdet Fe^ C, 

 medens de to øvrige ere Grafit og rent metalhsk Jern. 

 Her kan naturligvis ikke være Tale om at fremsætte de 

 mange Argu2ienter for Rigtigheden af denne Opfatning, saa- 

 meget mindre som de væsentUgst ere hentede fra selve 

 Praxis, og saaledes oftest vilde kræve vidtloftige Beskrivel- 

 ser; man finder dem i de nyere Arbeider om disse Ting, 

 navnlig i Dr. Dürre's. Kun skal jeg bemærke, at man 

 maaske vil finde de bedste Argumenter ved selv at betragte • 

 en større Svite af Jernvarieteter under en god Lupe eller 

 under Mikroskopet, ligesom ogsaa selve Opfatningens Sim- 

 pelhed og Greihed, sammenholdt med de Anskuelser, der 

 hidtil have gjort sig gjeldende, neppe er et af de daarligste 

 Argumenter. 



Vor første Opgave bliver nu lidt nøiere at lære at 

 kjende disse tre Substantser, der saaledes i vexlende Blan- 

 dingsforhold danne ethvert Slags Jern. Betragter man un- 

 der en god Lupe en llække forskjcUige Brudflader af Ru- 

 jern eller under et Mikroskop en del klare Aftryk af pole- 

 rede og æ'tsede Jernflader, saa kan man meget tydeligt 

 skjehie mellem tre forskjellige Udsondringer: 1) En væsent- 

 lig bladig af skinnende hvid Farve, der tilhorer den 

 eneste kemiske Forbindelse af Jern med Kulstof, som der 

 existerer i Jernet, i Forholdet Fe4 C. Disse speilende Flä- 

 der, som findes bedst udviklede hos det rene Speiljern, sy- 

 nes at være Fladepar af rhombiske Krystaller ; men saa mang- 

 foldige Hindringer, som der ved Jernets Dannelse og Af- 

 kjølingsforholde stille sig i Veien for deres Udvikling, er 

 det naturligvis en Sjeldenhed, at de tydeligt fremtraule som 

 saadanne; som oftest ere de meget utydelige og forvan- 

 skede. Dette Jernkarl)uiet betegner man ogsaa ved 



