Om Jernet som Kanonmaterial. 35 



i sin engang opgjorte Forestilling om disse tre Modifikatio- 

 ner af Jernet. 



Saavel Jernkarbm^etet, som Grafiten, isærdeleshed dog 

 det første, træder stedse stærkere og stærkere frem, jo læn- 

 gere man fra Stangjernet rykker op gjennom Staalrækken, 

 og jo mere man nærmer sig Overgangsleddene fra denne 

 til Rujernsviten. Denne sidste kan nu opvise det aller for- 

 skjelligste Blandingsforhold mellem disse tre tidtnævnte Sub- 

 stantser. At der af Rujern gives saa overordentlig talrige 

 Varieteter, hidrøier ikke alene fra, at Kulstofgehalten kan 

 vexle i alle Grader fra Staalets høieste Kulgebalt, omtrent 

 1,5 7oî indtil over 5 %; ^^^ selv den samme kvantitative 

 Mængde Kulstof kan betinge et yderst forskjelligt Udseende 

 og en næsten ligesaa forskjellig Karakter, og heri har man 

 den væsentUgste Aarsag*til, at Rujernets komiske Sammen- 

 sætning har forholdsvis saa Hdet at sige ved dets Bedøm- 

 melse for Praxis. Det er ikke alene den Maade, hvorpaa 

 Kulstoffet op træder, om det er bundet til Jernet eller er i 

 fri Tilstand (som Grafit), men ogsaa den Maade, paa hvil- 

 ken hver af disse Bestanddele har fundet Anledning til at 

 gruppere sig og udvikle sig ligeoverfor de andre, som for- 

 anlediger denne enorme Forskjellighed i Egenskaber, saa- 

 velsom i Udseende. Yderpunkterne har man paa den ene 

 Side i det fuldkommen udviklede Speiljern, der nærmer sig 

 til et rent Jernkarburet, uden dog nogensinde at naa det, 

 og paa den anden Side i det dunkelgraa, grafitiske Rujern, 

 der maa antages at nærme sig til en Blanding af metallisk 

 Jern med Grafit. Ligesom imidlertid det fuldkomneste Speil- 

 jern, man er istand til at producere, hverken mangler Gra- 

 fit eller metallisk Jern, saaledes er heller aldrig Jernkarbu- 

 retet borte selv i det mest grafitiske Rujern, om det end 

 kan være forholdsvis meget svagt repræsenteret, og mellem 



3* 



