42 C. W. Carstens. 



Betragter man de Prøvemaskiner, ved hvilke den abso- 

 lute Fasthed i Almindelighed bestemmes, og som næsten 

 alle i det Væsentlige ere hinanden ganske lige, faar man 

 strax et bestemt Indtryk af, at man her ingenlunde har for 

 sig de Kræfter, som det i Virkelighedan er Jernets Opgave 

 at modstaa ved dets allerfleste Anvendelser, — at de almin- 

 delige Prøvemaskiner ere langt fra at give et fyldestgjørende 

 og korrekt Udtryk for disse Kræfter, men at de kun repræ- 

 sentere et mere eller mindre fingeret Kræfteforhold, som 

 kun yderst sjelden existerer i Virkeliglieden. Saaledes yü 

 ogsaa den Maade, paa hvilken Sprængkræfterne virke i en 

 Kanon, have meget hdet tilfælleds med de Paavirkninger, 

 som en Prøvebarre har at modstaa i en Prøvemaskine. I 

 første Tiliælde har man som en af de mest fremtrædende 

 Faktorer i den hele Komplex, en pludselig anbragt og 

 kun momentant virkende Kraft, en Stødkraft i egent- 

 ligste Forstand, medens den strækkende Kraft i Prøvema- 

 skinen altid faar arbeide gjennem et Tidsrum, som vistnok 

 i sig selv er meget lidet, kun et Par Minutter, men derimod 

 bliver særdeles betydeligt i Sammenligning med den Tid, i 

 hvilken Kanonvæggene have at modstaa Krudtgasens Max- 

 imalpression, og som ved det ordiniere Krudt omtrent fal- 

 der sammen med den Tid, der liengaar, f<)r Projektilet sæt- 

 ter sig i Bevægelse. Selv om man for Øieblikket ser bort 

 fra den naturligvis meget vigtige Omstændighed, at man 

 ved Kanoner aldrig har at bestille med en enkelt Kraft 

 alene, bliver dog Materialets Vilkaar i begge Tilfælder saa 

 ulige, at det uinuligvis kan fdrlidlde sig analogt og i begge 

 Tilfalder vise den samme Modstandsevnc Iler er en dob- 

 belt Forskjel, som dog hverken stedse holdes, eller kan hol- 

 des ud fra hinanden i Experimentet; 1) i de alniindelige 

 Prøvemaskiner anbringes Kraften ikke pludscUgt, men øges 



