Om Jernet som KanonmateriaL 17 



i Kanonens Styrke vilde være næsten ganske forsvindende, 

 om man yderligere forøgede Vægtykkelsen. Man bliver der- 

 for i Praxis i Regelen staaende ved en Vægtykkelse lig 

 Kalibret eller lidt derover; men selv da ville de indre Par- 

 tier have at bære en aldeles uforholdsmæssig Del af An- 

 grebet, saa at disse allerede kunne være spændte over Evne, 

 naar de ydre Dele først begynde at angribes. Forholdet 

 stiller sig saaledes ugunstigt, selv om man kunde antage, 

 at Massen iforveien var fri for enhver Tension, hvilket den 

 imidlertid aldrig er. I enhver helsmedet eller navnlig hel- 

 støbt Blok vil den ulige Aflcjøling i det Indre og Ydre, som 

 allerede antydet, foraarsage en ulige Svinden, hvorved de 

 mere centrale Partier komme i en Tilstand af Extension, 

 altsaa ganske modsat, hvad man ønsker. Det er, som sagt, 

 for at modarbeide disse meget væsentlige Ulemper, at man 

 har grebet til den Udvei at anbringe de her nævnte Initial- 

 tensioner. At bedømme disse kunstige Tensioners virkehge 

 Værd i Praxis, og i hvilken Udstrækning man ved dem op- 

 naar sin Hensigt, skulle vi for Øieblikket ikke indlade os 

 paa. 



Endelig have vi de Tensioner, som fremkomme ved 

 Kanonens Ophedning under Skydningen, Varmetensio- 

 nerne. Naar Krudtet ved Affyringen af en Kanon forbræn- 

 der, udvikles der en saa betydelig Varmemængde (1 Kilogr. 

 giver efter Bunsen og Schiskoff 620 Varmeenheder), at 

 Krudtgasernes enorme Pression i Kanonløbet utvivlsomt for 

 den langt større Del hidrører fra den ved Varmen bevir- 

 kede Expansion, end fra Gasernes Mængde. Hvis man skulde 

 faa hele Krudtmængdens Kraft udnyttet for det specielle 

 Øiemed med Skydningen, at meddele Projektilet den størst 

 mulige Hastighed, maatte hele denne betydelige Varme- 

 mængde, som udvikles ved Krudtets Forbrænding, ubeskaa- 



Nyt Mag. f. Natur v. XVIII. I. g 



