Om Jernet som KanonmateriaL 65 



Gjennemgaar man en større Række Forsøg, fineler man, 

 at Forholdet mellem Belastningen ved Brud og Belastningen 

 ved Elasticitetsgrændsen vistnok varierer adskilligt baade 

 for Rujern, Staal og Stangjern; men at baade Variationens 

 Størrelse er temmelig lige for alle tre Grupper, og at et 

 Middeltal, som tilnærmelsesvis kunde udtrykke dette For- 

 hold, vilde falde forholdsvis meget nært sammen for alle 

 Jernvarieteter. Absolut taget, ligger derimod Elasticitets- 

 grændsen høiest hos det haardere Staal, og de forbigaaende 

 Formforandringer ved denne Grændse ere ogsaa her størst ; 

 dette Produkt har altsaa i begge disse Henseender en 

 ubestridelig Forrang. Da nu dertil det haardere Staal be- 

 sidder den største absolute Fasthed, maatte man nødven- 

 digvis altid uden Betænkning foretrække et saadant Staal 

 til Kanoner, saafremt et Kanonmateriales Tjenlighed be- 

 stemtes af dets absolute Fasthed og dets Elasticitetsf er- 

 holde; men, som allerede tidhgere er berørt, og nedenfor 

 skal blive videre udviklet, er dette ingenlunde Tilfældet. 

 Allerede den Omstændighed, at man i Praxis aldrig vælger 

 et saadant Staal til Kanoner, kunde være Bevis nok; men, 

 selv om man fra Praxis kunde hente noget Haab om, at 

 de Kræfter, der optræde i en større Kanon, ikke ville drive 

 Materialet udover Elasticitetsgrændsen, saa faar man dog 

 ikke glemme, at denne Grændse ingenlunde er en fast, 

 uforanderlig Størrelse. Lige s om den er forskjellig ikke 

 alene for hver enkelt Jernvarietet, men, man kan sige, for 

 hvert enkelt Specimen, hvert enkelt Stykke Jern, saaledes 

 kan den nemlig ogsaa for et og samme Jern efter de for- 

 skjelHge Behandlingsmaader bringes til at variere betyde- 

 ligt, endog saameget at den stundom kan drives op mod 

 selve Brudgrændsen, medens den ved Glødning kan bringes 

 til at synke i samme Forhold; i en anden Forbindelse 



Nyt Mag. f. Naturv. XVIII, I. 5 



