70 C. W. Carstens. 



Arbeide, altsaa ogsaa for Materialets Modstandsevne mod 

 Afslidning ved Stod, nødvendigvis indeslutte som en positiv 

 Hovedfaktor den Arbeidsmængde, som fremkommer, idet 

 Kraften gjennemløber en Strækning lig den permanente 

 Forlængelse. Størrelsen af dette Produkt (Kraften multi- 

 pliceret med den perm. Forlængelse) bliver altsaa en væ- 

 sentlig Maalestok for Materialets Modstandsevne mod Stød, 

 og dette Udtryk voxer og aftager direkte med Strækbar- 

 heden. Ved denne Egenskab bliver Materialet istand til 

 liges om at vige for Kraften, naar denne er stor nok, uden 

 at det brister, og jo mere det viger, jo større Strækbar- 

 heden er, desto længere, gjennem desto længere Veistykke 

 kan det yde Modstand mod Stødkraften. Ved Kanoner kan 

 man saameget mindre undvære den Hjelp, der ligger i en 

 stor Strækbarhed, som man netop her har flere Ulemper 

 at kjempe med og færre Hjelpemidler at disponere over 

 end ved Jernets øvrige Anvendelser, næsten uden Undta- 

 gelse. Selv bortseet fra de mange tilfældige Omstændig- 

 heder, som enten kunne forringe den færdige Gjenstands 

 Styrke eller forstærke den angribende Kraft, og uanseet 

 videre, at i Ex. to Stykker Staal af nøiagtig samme Sort 

 saa sjelden vise sig at besidde nøiagtig samme Fasthed osv., 

 at dette snarere maa regnes for et Træf, maa bl. a. den 

 Omstændighed fremhæves, at Materialet i en større Blok, 

 hvad enten denne er fremstillet ved Smedning eller Støb- 

 ning, aldrig giver en saa stor absolut Fasthed, som den 

 mindre Prøvebarre af det benyttede Material, og at Fast- 

 heden cndvidere er meget ujevn i de forskjellige Dele af 

 en og samme Blok. Fremforalt tør man intet Øjeblik 

 glemme, at Kanontilvirkning skiller sig fra saagodtsom alle 

 andre Jernets Anvendelser d(?ri, at man her aldeles ikke 

 har i sin Magt at bødc paa denne Materialets Ujevnhed og 



