Om Jernet som Kanonmaterial. 95 



Retning, og i hvilken Grad; — 2) hvorvidt den Til- 

 virknings eller Arbeidsmaade, som den enkelte 

 Jernvarietet kræver, naar den skal anvendes til 

 Kanoner, frembyder Midler til at forøge Gjenstan- 

 dens, altsaa her Kanonens Styrke, uanseet For- 

 bedringer ved selve Materialets Egenskaber eller 

 i Konstruktion. I begge disse Henseender vise de tre 

 store Jerngrupper, Rujern, Staal og Stangjern, et særdeles 

 forskjelligt Forhold. 



For at fremstille større sammenhængende Masser af 

 Jern har man, som bekjendt, kun to Veie at gaa; enten 

 benytter man en Sveis ning, eller en Smeltn ng i For- 

 bindelse med en S t øb ning. Sveises kan kun Stan gjer- 

 net og tildels Staalet, hvis Sveisbarhed aftager stærkt, efter- 

 som dets Kulstofgehalt stiger og det saaledes fjerner sig 

 fra Stangjernet, indtil man i en Kulstofgehalt af omtrent 

 IV4 7o 1^^^' Grændsen for Staalets Sveisbarhed i dette Ords 

 almindelige Forstand"^). En Sveisniiig mellem Staal og Staal 

 eller mellem Staal og Stangjern vil dog altid være svag og 

 mindre paalidelig. Hvad dernæst Smeltningen og Støbnin- 

 gen angaar, saa kan vistnok alt Jern uden Undtagelse nu 

 for Tiden smeltes i det store ; men derved er man dog ikke 

 fuldt hjulpen. Smeltetemperaturen, der forøvrigt findes an- 

 givet temmelig forskjelligt efter de anvendte Bestemmelses- 

 maader, ligger omtrent mellem 14—1500° C. (hvidt Rujern) 

 og op mod 2000° C. (det blødeste Stangjern). Forholdsvis 

 er saaledes Forskjellen ikke meget stor, men, naar man først 



*) I en videre Forstand af Ordet er vistnok ogsaa Rujernet sveis- 

 bart; men denne Egenskab, som i nyere Tid har faaet en ud- 

 strakt Anvendelse i Maskinfaget, vil der ialfald aldrig blive 

 Spørgsmaal om ved selve Kanontilvirkningen, neppe eng^«^p^lQ^ T 

 ved Reparationer af ældre Kanoner. / ^^^y^''^y^'^ 



> ' v 



