104 C. W. Carstens. 



som det har at gjennenigaa, — endsige altid i lige Grad. 

 Saaledes vil iietop den Behaiidliiigsmaade, som der her 

 er Spørgsmaal om, og som forudsætter en S t øb ning i 

 större Masser, være fortrinlig egnet til, idet- 

 mindste for en stor Del, at udnivellere Forskjellen 

 mellem de enkelte Staalsorter, ikke støiTe end den i 

 Regelen er, og til at stille dem alle omtrent paa lige Fod, 

 forudsat naturligvis, at der ved hver enkelt Methode i For- 

 hold er anvendt den samme Omhyggelighed ba^ide i Valget 

 af Material og Behandlingen af samme. Naar Materialet 

 er fiildkommen smeltet, hvilket er saameget vanskeligere at 

 opnaa, jo mere det nærmer sig til det egentlige Stangjern, 

 og man derefter skal udføre en større Støbning, saa med- 

 fører nemUg denne Operation i sig selv flere stærkt frem- 

 trædende Ulemper, der ere fælleds for alle Støbestaalsorter, 

 og som dels kun svække selve Gjenstanden, dels ogsaa har 

 en mindre gunstig Indflydelse paa ^laterialet. 



For det første har man den bekjendte Blære dan neise 

 i Støbeblokkene, der maa betragt\;s som en af Staalsmelte- 

 rens værste Fiender. At denne Dannelse af Blærerimi hid- 

 rører fra en Gasud\ikling er klart nok, men Oprindelsen 

 til disse Gaser kan man endnu neppe siges at have ganske 

 paa det rene. Vi skulle imidlertid ikke her indlade os paa 

 at drøfte, i hvilken Udstrækning man fremdeles kan og maa 

 holde fast ved den tidligere Anskuelse, at alt Jern i smel- 

 tet og overhodet Tilstand absorberer Gaser, som det kom- 

 mer i Berørelse med i Smelteapparatet, i en Grad, der sy- 

 nes at aflucnge af Temperaturen, ligeoverfor den Anskuelse, 

 der ifølge Caron's senere Experimenter idetmindste for en 

 Del synes at være berettiget, at disse Gaser dannes i 

 selve Massen ved Reaktionen mellem Staalets eller Rujer- 

 nets Kulstof og oxyderede Partikler, til hvis Existence i 



