116 C. W. Carstens. 



alerne havde taget sin Begyiidelse, og de ældre Rujernka- 

 noner for en stor Del havde vist sig iipaalidelige og util- 

 fredsstillende ligeoverfor de nye Krav, var man strax næsten 

 fra alle Kanter færdig til i de stærkeste Ord at fordømme 

 Råjernet for stedse paa en Maade, der meget hyppigt røbede 

 et saare lidet Kjendskab til dette Material og de Hjelpe- 

 midler, det frembyder, — for ikke at tale om de Tilfælder, 

 der neppe vare faa, hvor personlige Interesser vare med i Spil- 

 let. Man kan derfor heller ikke m ed Sandhed sige, at man i 

 Europa ret for Alvor har studeret Spørgsmaalet om Rujernets 

 Anvendelighed til Kanoner; ialfald har man ikke gjort An- 

 strengelser i denne Retning, som paa nogen \'is staa i Forhold 

 til den Møie og de Omkostninger, man har fundet sig i, for 

 t. Ex. at gjiire Stangjernet brugbart til større Kanoner. 

 Det er imidlertid et ubestridehgt Faktimi, at der ikke er 

 nogen Jernvarietet, hvis Udseende og Egenskaber man ved 

 1'ehandlingen ved høiere Temperaturer mere har i sin Magt 

 at forandre baade til det lîedre og til det Værre, end netop 

 Rujernet, og vi gaa derfor over til ogsaa at betragte dette 

 Produkt fra de samme Synspunkter, fra hvilke vi hidtil have 

 betragtet Stangjernet og Staalet. 



Et af de virksomste Midler til at forandre Rujernets 

 Karakter er Omsmeltningsprocesscn i Forening med 

 AfkjøUngcn. For tilfulde at kunne forståa Onismeltiiingens 

 Natur, om hvilken maaske de aller fleste, selv afFagmænd, 

 ligetil de seneste Tider have havt mindre rigtige Anskuel- 

 ser, maa man skjelne mellem to Hovedretninger i dens Virk- 

 ning. For det Første indvirker den paa Rujernets 

 kemiske liestanddele; for det Andet tillader den 

 en Omkrystallisation af Rujernets lUandingsdele, 

 idet den bringer (Uît i tlydunde Tilstand*). \vd en normal 



*) Cfr. Dr. Dürre, lieber den Gicssercibctrieb. 



