Om Jernet som KanonmateriaL 125 



ning, som den ingenlunde i samme Grad har for de andre 

 Jernvarieteter, og som det maa være tilladt at dvæle et 

 Øjeblik ved. 



Det forekommer mig nemlig, at man i det her paape- 

 gede Forhold, det ordinære Kanonrujerns Mangel paa Stræk- 

 barhed, ogsaa har Nøgien til den ellers høist forunderlige 

 og tilsyneladende uforklarlige Omstændighed, at to Rujern- 

 kanoner, som ere arbeidede af nøiagtig samme Material, 

 fra samme Smeltning, samme Støbning, afkjølede under 

 aldeles lige Forholde o. s. v., oftere have vist en høist for- 

 skjellig Holdbarhed, idet den ene har udholdt stundom Tu- 

 sinder af Skud, den anden derimod er sprunget efter ganske 

 faa Skud. Ved Valget af Kanonjern har man nemlig hidtil 

 i Hovedsagen støttet sig til den gamle Erfaringssats, 

 som man ogsaa stedse er gaaet ud fra ved Rujernets An- 

 vendelse i Maskin- og Bygningsfaget, at hverken det graa 

 eller det hvide Rujern besidder den største Fasthed, men 

 det halvere de. Nu danner det halver ede Rujern en meget 

 omfattende Gruppe, og man har ganske vist ikke taget det 

 fasteste Rujern, man kunde opdrive inden denne Gruppe, 

 fordi Sprødheden isaafald endnu vilde blive for stærkt frem- 

 trædende; man har ikke engang gaaet saa langt i denne 

 Retning, som man i Regelen gjør ved Valget af Rujern 

 for Maskinfaget, men er oftest bleven staaende ved et sva- 

 gere halveret, et dunklere Rujern, end almindeligt for denne 

 sidste Anvendelse, og Erfaring har noksom bekræftet Rig- 

 tigheden af saaledes at offre endel af Fastheden af Hensyn 

 til Sprødhedens skadelige Indflydelse for et Material, der 

 skal modstaa Stød. Saalænge man imidlertid fremdeles 

 gaar ud fra det halverede Rujern, som Repræsentanten for 

 Maximum af Styrke inden Rujerngruppen, og kun fjerner 

 sig mer eller mindre fra dette, eftersom Omstændighederne 



