150 C. W. Carstens. 



trinligt for Skibe og Taarne, saa synes dog denne Kanon 

 ikke at have kunnet vinde ret Indpas, som Marinesk}i:s, 

 og den væsentligste Aarsag tør være den, at de saa 

 h}T)pig have vist sig at tiltrænge større eller mindre Repa- 

 rationer, som ikl^e kunne udføres ombord. Alle Indvendin- 

 ger mod Armstrongkanonen tabe naturligvis i Styrke, jo 

 mere den simplificeres, hvilket tildels allerede indtræder ved 

 mindre Kaliber. Derfor have ogsaa, saavidt vides, de min- 

 dre Armstrongkanoner givet meget tilfredsstillende Resulta- 

 ter, og saaledes synes man ogsaa hertillands at have fundet 

 sig tilfreds med de smaa Stangjernkanoner, som ere arbei- 

 dede ved Carljohans vær n, og som ialfald ere en Tilnærmelse 

 til det Armstrongske Princip. 



Hvad her er sagt om Armstrongkanoner, gjelder for en 

 større eller mindre Del om alle sammensatte Kanoner, hvor 

 Stangjernet indgaar som en væsentlig Bestanddel. Anven- 

 der man derimod ved en s am m ens at Kanon Staal eller 

 Rujern eller begge i Forening, saa bygger man i Regelen 

 samtidig ogsaa paa det andet Hovedprincip, varierende 

 Elasticitet; herhen hører Blakely's og Frazer's Kanoner. 



Efter Princippet om Materialer med aftagende Elasti- 

 citet anbringer man, som bekjendt, inderst i en Kanon det 

 mest elastiske Material og derefter udover mindre og min- 

 dre elastiske; d. v. s. man maa anbringe inderst det Mate- 

 rial, hvis Elasticitetsgrændse ligger høiest, og 

 som tilsteder de største forbigaaende Formfor- 

 a n dringe r v ed denne. Saaledes maa nødvendigvis Kra- 

 vet formuleres; thi det er indlysende, at det ved en Kanon, 

 hvor man bevislig stedse bevæger sig paa Ydergrædt^en ikke 

 alene af et Materiales Elasticitet, men endog af dets Mod- 

 stand mod P.nul, vilde vutc en Urimelighed at bygi^M» i)aa 

 Materialernes Elasticitet^forliolde ligeoverfor mindre Kræf- 



