304 L. J. Igelström. 



af finkornig till tät struktur med en mängd olika gråa, gula, 

 gröna, röda, bruna eller svarta färg varieteter, samt kan be- 

 traktas som en hopsmältning af Orthoklas, o.igoklas och 

 quarz jemte litet glimmer. Beståndsdelarne äro sålunde 

 de samma, som hos gneisson eller graniten, fastän de icke, 

 såsom hos dessa bergarter, hvar för sig hunnit utbilda sig 

 i tydligt urskiljbara krystaihnska individer, utan deremot^ 

 tillfölje af vissa egendomliga okände förhållanden , erhållit en 

 mikroskopisk litenhet och liksom sammansmält med hvarandra 

 till denna skenbart likartade blanding eller grundmassa*) 

 Såsom nämndt, är hälleflintan en mycket vigtig bergart i af- 

 seende å de sven ka jernmalmernas uppträdende, ty de största 

 sven.ska jernmamstillgångarne såsom vid Tersbt rg, Nordmarken 

 och Taberg i Wermland, Dannemora i Uppland, Grengesberg i 

 Dalarne, m fl. ligga i hälleflinta , och man kan säga, att hva- 

 rest hälleflinta finnas, der finnas och jernmalm, och omvändt. 

 Hälleflintan är ofta ganska tät och finkornig, så att man 

 ej kan urskilja någan särskilda mineralier i densamma, men 

 stundom ser man den antaga tydlig gneiss-struktur] med små 

 svarta glimmer- eller kloritblad, hornblende, epidot och 

 granat inbäddade — de två sistnämnde mineralierna i ome- 

 delbar grannskap af jernmalmerna. 



Utom de jemnförelsevis långt mindre delarne af Sverige, 

 såsom Skåne, Gottland etc., der de yngre petrifikatförande 

 bergarterna finnas, består Sveriges fasta skorp, såsom be- 

 kant torde vara, af gneiss. Der finnas i Sverige många 

 slags gneis, men trenne gneissarter äro de öfvervägande, 

 nemlig grofkornig, granitartad och randig gneiss. 



Grofkornig gneiss och granitartad gneiss likna 

 hvarandra så utmärkt, att skillnaden endast är en hos den 

 fÖrstniimnde utpregad parallelitet hos glimmerbladen. I 

 ♦) Erdmanns vägledning, pag. 129. 



