Öfver Filipstads bergslag. SÖ^ 



hvilkas gångart utgöras af qvarz , helt oclî hålldt, eller af 

 af qvarz jemte andra mineralier; bas i ska, sådane som inne- 

 hålla kalksten i öfverskott; neutrala, sådane som innehålla 

 hvarken qvarz eller kalksten i öfvervägande mängder, utan 

 sådane mineralier t. ex. pyroxenarter. epidot och granat, som 

 smälte och gifva en god slagg för sig. De sistnämnda äro 

 naturligtvis de bästa, alldenstund de ej behöfva beskickas 

 med några kostbara flusser. Wermland är nog lyckligt att 

 ega sådane, och då de Wermländska jernmalmerna dessutom 

 äro nästan absolut oartfria, samt innehålla hög jernprocent, 

 så stå de, och det ur dem frambringade jernet, i ett högre 

 pris, jemfördt med andra provinsers. 



Gångarterna i de Wermländska jernmalmerna äro gräs- 

 grön malakolit, brun derb granat, gröngul epidot, 

 kalkspat, klorit och qvarz. Dessa gångarter äro ge- 

 mensamma för alla, ehuru de vexla något i mängd från olika 

 grufvor, hvarigenom små gradationer uppstå. Sä t. ex. räk- 

 nas Högbergsmalm från Persbergsfäitet till lerjordshaltiga 

 malmer, genom en öfvervägande halt af granat; Malmberg- 

 skärr talkhaltig, genom en ovanlig mängd af klorit; Dunder- 

 back och Långskog kiselsyrerik genom qvarz, o. s. v. Mal- 

 mer, som hålla manganmineralier såsom gångarter, äro i 

 Sverige jemförelsevis få och äro de Wermländska malmerna 

 alla, utom de vid Långban och Pajsberg, manganfattiga; 

 men det oaktadt ge de ett utmärkt jern. Deraf synes att 

 ett jerns godhet icke är ovilkorligt beroende af en mangan- 

 halt hos malmen, såsom man velat tro, från exempel vid 

 Dannemora i Upland, Långvik i Dalarne, o. s. v. Fast mer 

 synes denna egenskap härröra från en renhet från oarter, 

 såsom svafvel, fosfor, koppar och arsenik, måhända under 

 för öfrigt en viss afpassed proportion hos de allmänna jord- 

 arterna lerjord, talk, kiselsyra, o. s. v. 



