320. L. J. Igelström. — Öfver Filipstads bergslag. 



men sedan uppresta till det läge, de nu innehafva. Denna 

 uppresning kan liafva skett antingen genom en skrynkling 

 af jordklotets fasta skorpa i stort , genom storartade erup- 

 tioner, som verkat på hela landsträckar , eller genom lokala 

 små häfningar. 



Af den almänna gemensamma stryckningen och stupnin- 

 gen, som hälleflintan, gncissen eller glimmerskiffern har öfver 

 stora landsträckor, måste man ovilkorligen sluta till häfnin- 

 gar, som verkat på långa afstånd, eller skrynklingar som 

 skedt i stor skala. Så t. ex. har jag sett glimmerskiffern i 

 nordiska fjällryggen hafva på 6 à 8 mil ett gemensamt fall 

 mot vester; gneissen i vestra Wermland likaså. Deremot 

 måste man ock sluta till en mängd lokala häfningar och 

 rubbningar ; ty huru annar.s kunna förklara att t. ex. malm- 

 lagren i Gåsbornsfältet hafva mycket ringa stupning. jem- 

 förda med de närbelägna i Persbergsfältet. Då det ej, en- 

 ligt hvad jag bestämdt vet, finnas några hyperit-, diorit-, 

 diabas- eller andra plutoniska massor i grannskapet af före- 

 nämnde fält (åtminst-one ej af någon betydenhet), så vill 

 man gerna tänka på de omkringliggande stora och höga 

 granit-gneissbergen såsom häfvande eller rubbande. Den gra- 

 nitartade gneissen borde således vara en på eruptiv väg 

 bildad bergart. 



