4S Th. Kjerulf. 



gerret og det vistnok ganske naturligt, thi under ethvert af 

 disse navne er dels virkelig en bestemt plads, dels visse 

 særegne bergarter, dels kun vises eiendommeligheder ment. 



^Meraker-skifer" er skildret af J. Hørbye, Nyt mag. f. 

 naturv. bd. 11 s. 96. Hørbye omtaler for første gang de 

 grønne lerskifere og lerstene, som tidligere urigtigt holdtes 

 for serpentiuskifer. De indeholde ifølge analyser af H. Chri- 

 stie og Collett 76 — 77 kiselsyre foruden lerjord, jernoxydul, 

 kun indtil 2 talkjord. Alkalier synes ikke at være bestemt. 

 Dette er et masse indhold, som kominer lersaudsteuens me- 

 get nær s. 24). Disse lerstene er et af Merakerfeltets vig- 

 tigste led Hørbye pâpeger som sandsynligt, at de nå fra 

 Stenfjeld nordover helt til Portfjeld og sydover helt til KjøU- 

 skarvene i Tydalen (bd 11 s. 101). 



De steile faldretninger i denne skifer skyldes vistnok for 

 en del sammenpressede lag, ofr. J. Hørbye bd. 11 s. 98, men 

 også en skifrighed, der går mod dybet uafhængig af en svæ- 

 vende lagning (ibidem). 



Imellem Merakers og Tydals grønne lersteue optræder 

 en bergart, der har grøn silkeglindsende lerstens skifer-grund- 

 masse og iliggende brune tykke små glimmerkrystaller eller 

 skjæl. Den er kaldt porfyragtig lerglimmerskifer af flere. 

 Vi kunde erindre den som Tydals gli mm er -I ersten. Den 

 kjendes fra Fossan i Tydalen, ved bro over Nea, '4 mil ø. 

 for Østby, ved GilsA hytte, ved Skarsvandets s v. ende (Vær- 

 dalen ved rigsgrændsen;, også fra Bratset i Opdal. Den er også 

 kaklet dobbeltskifrig, da de brune glimmerskjæl ikke ligge i skif- 

 rigliedens retning, og der således bliver en dobbelt struktur. 



Denne Tydals glimmer-lersten er tilligemed Merakers 

 almindehge lerstene, begge sædvanligt grønne, maske de mest 

 eiendommelige bergarter i Merakers skiferne. Meraker-ski- 

 fer bliver således fortrinsvis et petrografisk navn, betegnende 



