70 Th. Kjerulf. 



Man vil da endnu ined rette sige, at ertsen er knyttet 

 til eruptivens linie, om end årsags forholdet skulde være et 

 indirekte, idet eruptiven ikke har virket til ertsmassen selv, 

 men kun bragt den tilsyne. Dette gjælder, forsåvidt man 

 kan bevise, at ertsmassen lå allerede færdig dannet mellem 

 straterne før eruptiven. Skulde man ikke kunne bevise dette, 

 skulde det kunne gjøres sandsynligt, at ertsen skylder en 

 del af sin masse f. ex. til emanationer langs de samme brud- 

 linier, da bliver igjen årsags forholdet ganske direkte. Vi 

 ville altså indtil videre holde fast ved denne lov, som synes 

 at ligge udtalt for os: ertsforekomsterne ere for en del knyt- 

 tede til eruptivernes linier. 



Idet vi holde fast ved denne regel, slutte vi os til fore- 

 gående undersøgelsers resultat. 



Man sammenligne Keilhau om erts-leiestederne ved de 

 post-siluriske eruptiveis (den Keilhauske skoles ^massiver") 

 grændser Gæa norvegica s. 82*). 



Om kobber-leie^tederne ved den gamle granits grænd- 

 ser, Tellef Dahl om Telemarkens geologi Nyt mag bd 11, 

 s. 165. 



Om kis-falbånd og nikkelholdig magnetkis ved gabbro- 

 massernes grændser bd. 11 s. 194. 



Om jernertser i granatfels og i granit bd, 11, s. 337. 



Om titanjern i norit, T. Dahll: De geologiske undersø- 

 gelser i Kristiansands stift, Naturforskermødet i Stockholm 

 1863 8. 275. 



♦) At man i sin tid slo^r disso crts-forokomstor som sAkaldtP „kontakt- 

 ertscr" saiiinicn nir-d de \y\ og vod de sanniio <:ræiidspr at selve 

 stratpnip udviklodo iniiioralpr ,, kontakt miupralerno". tillioror et nu 

 tilba{?elat;t standpnnkt i Kundskal) om Nor|,'os fîoolo^i. Krtsorno 

 ere freminod«' for straterne o;^ kunde ikke udvikles at" straternes 

 oprindeÜL^e masse. Kontuktmineralerne derimod lilliore for en stor 

 do] selve straternes oprindelige masse og ere lorsàvidt kau udvik- 

 Icdc af dem. 



